Постанова
Іменем України               
31 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 587/2006/18
провадження № 61-6838св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 грудня 2018 року у складі судді Черних О. М. та постанову Сумського апеляційного суду від 28 лютого                    2019 року у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Левченко Т. А., Собини О. І., 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з  позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення.  
Позов обґрунтований тим, що у жовтні 2016 року банк набув у власність будинок, загальною площею 48,3 кв. м, житловою площею 34,00 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Набувши право власності на вказану нерухомість, банк намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення таких дій  є реєстрація та проживання у будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон). 
Відповідачам направлено вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, або укладення договору оренди, однак вони вимоги банку проігнорували та  належну банку нерухомість не передали у вільне користування. 
Просив виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зареєстровані та/або проживають у будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у відповідному органі реєстрації - виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19 грудня 2018 року, яке залишене без змін постановою Сумського апеляційного суду від 28 лютого                       2019 року, у позові відмовлено. 
Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не довів, що іпотекодавець ОСОБА_1 придбала у власність спірний житловий будинок за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Банк, ініціювавши питання про виселення відповідачів із житлового будинку, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їх виселенням. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду                                з касаційною скаргою на рішення Сумського районного суду Сумської області                        від 19 грудня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушеннями норм процесуального права.
Суди не застосували норми матеріального права: статтю 41 Конституції України, статті 317, 319, 321, 391 ЦК України. Припинення права власності на майно                    є підставою для втрати права користування ним. 
Оскільки відповідачі не є власниками будинку, їх виселення можливе без надання іншого постійного житла. 
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду України у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, 6-55662св10, право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності                   у власника права власності на це майно. Законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника.  
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що29 жовтня 2016 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А. А. в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки зареєстрував за ПАТ КБ «ПриватБанк» право власності на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 48,3 кв. м, житловою площею 34,0 кв. м, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 листопада 2016 року № 72027569. 
Спірний будинок, який був переданий банком в іпотеку, придбаний не за рахунок кредитних коштів (копія кредитного договору від 11 жовтня 2007 року та копія договору іпотеки від 11 жовтня 2007 року).
26 квітня 2018 року банк направляв на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про укладення договору оренди вказаного житлового будинку або його звільнення протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги, з одночасним зняттям з реєстраційного обліку. 
У матеріалах справи відсутні докази виконання цієї вимоги. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження                 усправі та витребувано матеріали справи. 
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року       №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку.
Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зареєстровані та/або проживають у будинку АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного обліку без надання іншого жилого приміщення, з підстав, передбачених статтями 319, 321 ЦК України, статтею 109 ЖК Української РСР, статтею 40 Закону.
Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом.
Згідно з частиною третьою статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону звернення стягнення на передані                    в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться                             у порядку, встановленому законом.
Як на підставу позову, банк посилався на те, що  набув право власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дає підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі                  № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі                                         № 295/4514/16-ц, провадження № 61-29115сво18, у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц, провадження № 61-16347св18, від 06 лютого 2020 року у справі № 713/1547/17, провадження №  61-1041св18, від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц, провадження № 61-8593св18.
Підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду                                від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц.  
У справі, що переглядається, суди встановили, що спірний будинок не був придбаний за кредитні кошти. Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що позивач не надав переконливих аргументів, підтверджених належними доказами, що житловий будинок придбано за рахунок отриманого кредиту.
Відповідно до пункту 35.3 іпотечного договору на забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором та за цим договором, іпотекодавець надав в іпотеку житловий будинок загальною площею 48,3 кв. м, житловою площею 34,00 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області Висєнканцевою Т. С. від 05 жовтня 2007 року № 4916.
Верховний Суд зауважує, що кредитний договір укладений пізніше 11 жовтня                          2007 року.
Суди дійшли правильного висновку про відмову в позові, установивши, що позивач не довів, що іпотекодавець ОСОБА_1 придбала у власність спірний житловий будинок за рахунок кредитних коштів, повернення яких було забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Банк, ініціювавши питання про виселення відповідачів із житлового будинку, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їх виселенням. 
Доводи касаційної скарги про те, що судами застосовані норма права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, є необгрунтованими з огляду на встановлені судами обставини. 
У касаційній скарзі  банк також посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду України у справах № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, відповідно до яких право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім`ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування цим будинком. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника                                     у випадку зміни власника.
Проте зазначені доводи не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини наведених справ є різними і у справі, яка переглядається іпотечне житло придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, тому до спірних правовідносин застосовуються положення статті 109 ЖК Української РСР.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, а зводяться до незгоди з судовими  рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуванихсудових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»залишити без задоволення.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 грудня 2018 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                  є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
         
            І. Ю. Гулейков
 
В. В. Яремко