ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 лютого 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №585/1471/20 
Номер провадження 22-ц/816/126/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Левченко Т. А. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М,, 
сторони:
позивач  – ОСОБА_1 ,
відповідач  – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 жовтня 2020 року, в складі судді Шульги В.О., ухвалене у м.Ромни, повний текст якого складено 29 жовтня 2020 року, 

                                                      в с т а н о в и в:

16 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2019 року між нею та відповідачем розірвано шлюб, зареєстрований 05 листопада 1988 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Роменського району Сумської області, актовий запис №11. У період шлюбу за спільно зароблені кошти вони придбали майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: пасіку загальною кількістю 120 бджолосімей загальною вартістю 180000; автомобіль RENAULT MASTER, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 приблизною вартістю 200000,00 грн.; причіп ПФ 01 Фермер, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 приблизною вартістю 20000,00 грн.; автомобіль ВА321013, 1986 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 приблизною вартістю 150000,00 грн.; житловий будинок загальною площею 78,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - приблизною вартістю 180000,00 грн. Добровільно дійти згоди щодо поділу майна подружжя сторони не можуть.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину: пасіки загальною кількістю 120 бджолосімей загальною вартістю 180000 грн; автомобіля RENAULT MASTER 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 приблизною вартістю 200000 грн.; причіпа ПФ 01 Фермер, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 приблизною вартістю 20000 грн.; автомобіля ВАЗ 21013, 1986 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 приблизною вартістю 150000 грн.; житлового будинку загальною площею 78 кв.м. по АДРЕСА_1 , приблизною вартістю 180000 грн.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля RENAULT MASTER 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 приблизною вартістю 200000 гривень та причіп ПФ 01 Фермер, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 приблизною вартістю 20000 гривень.
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неповне дослідження та оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, просить вищезазначене рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням вимог, викладених в апеляційній скарзі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не встановив повного обсягу спірного майна, набутого сторонами за період шлюбу та наявного на час його припинення. Зокрема, не врахував, що були придбані в шлюбі і підлягають поділу, як спільне майно подружжя: будинок по АДРЕСА_1 , автомобіль ВАЗ 21013, 1986 року випуску та павільйон пасічника, площею 83,5 м.кв. Крім того, суд не викликав у судове засідання позивача, свідків, які б спростували твердження представника відповідача щодо відсутності майна, яке підлягає поділу.
Крім вимог, заявлених в суді першої інстанції, просила визнати за нею право власності на 1/2 частку: павільйону пасічника; урожаю зерна 2019 року в загальній кількості 12 тонн; банківського вкладу, що належить ОСОБА_2 та коштів на банківському рахунку, відкритому у АТ КБ «Приватбанк»  на ім`я ОСОБА_2 ; гаражу; сільськогосподарських тварин (кури-19, кролі -8, свині -1); бойлера електричного; рамок для вуликів 2000 штук; надставок на вулики з полурамками; котла газового «Праго», котла дерев`яного великого, джерела безперебійного подання електричного струму; водяної електричної станції; телевізора; циркулярки; холодильника; електролобзіка; домкрата гідравлічного; набору ключів; циркулярки на пасіці; фрезерного станка на пасіці; воску 80 кг; цукру 25 мішків; вагів електронних; сейфу великого; солярки 400 літрів; мисливської рушниці; бетономішалки; медогонки електричної.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач з доводами позивача не погодився, вважає рішення законним, обгрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права. Заперечує проти дослідження нових доказів, допиту свідків та збільшення позовних вимог в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника – адвоката Малюги В.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Глущенка В.В., який проти скарги заперечував, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, вищевказаним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи убачається, що рішенням Роменського міськрайонного суду від 24 травня 2019 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 05 листопада 1988 року, розірвано (а.с.11).
ОСОБА_1 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 з 06 квітня 1996 року. Вказане підтверджено копією її паспорта (а.с.6-8).
Відповідно до довідки регіонального сервісного центру МВС в Сумській області від 26 вересня 2019 року, станом на 26.09.2019 року на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , 19.10.2013 року зареєстровано: автомобіль RENAULT MASTER 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; причіп ПФ 01 Фермер, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; автомобіль ВАЗ 21013, 1986 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 12). 
З довідки виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Роменського району Сумської області № 127 від 19 червня 2019 року вбачається, що згідно даних погосподарської книги № 9 за номером об`єкта погосподарського обліку АДРЕСА_2 під АДРЕСА_1 ОСОБА_2 дійсно належить домоволодіння з надвірними спорудами побудоване в 1992 році загальною площею 78 кв.м, а також сільськогосподарські тварини: свині -1; кури – 19; кролі – 8; бджолосім`ї –115 сімей станом на 01 липня 2019 року (а.с. 13).
       У довідці № 02-35/235, яка видана виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Сумської області 02 червня 2020 року вказано, що ОСОБА_2 , який проживає за адресою с. Калинівка Роменського району Сумської області згідно погосподарського обліку дійсно являється власником пасіки загальною кількістю 120 бджолосімей станом на 01 травня 2019 року (а.с. 14).
Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнаня за позивачем права власності на 1/2 частину пасіки загальною кількістю 120 бджолосімей та житлового будинку мотивоване тим, що позивач не надала доказів того, коли та з яких підстав відповідач набув це майно, належних і допустимих доказів на підтвердження належності нерухомого майна відповідачу на праві власності, в зв`язку з чим, суд позбавлений можливості віднести це майно до складу майна подружжя. 
Проте, колегія суддів апеляційного суду повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може. 
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України конкретизовано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно з положеннями ч.1 ст. 71 СК України майно,  що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,  може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спір, суд не встановив повного обсягу спірного майна, набутого сторонами за період шлюбу та наявного на час його припинення. Зокрема, не врахував, що були придбані в шлюбі і підлягають поділу, як спільне майно подружжя будинок по АДРЕСА_2 та автомобіль ВАЗ 21013, 1986 року випуску.
Так, в довідці виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Роменського району Сумської області № 127 від 19 червня 2019 року зазначено, що згідно даних погосподарської книги № 9 за номером об`єкта погосподарського обліку АДРЕСА_2 під АДРЕСА_1 ОСОБА_2 дійсно належить домоволодіння з надвірними спорудами побудоване в 1992 році загальною площею 78 кв.м (а.с. 13).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 квітня 1996 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 житловий будинок загальною площею 78,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 89 – 90).
Представник відповідача в суді першої інстанції не заперечував, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому суд безпідставно відмовив у визнанні за позивачкою права власності на 1/2 частину будинку з тих підстав, що вона не надала належних і допустимих доказів на підтвердження належності нерухомого майна відповідачу на праві власності. 
Судом правильно встановлено, що автомобіль ВАЗ 21013, 1986 року випуску є спільним майном подружжя. В мотивувальній частині рішення, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що за позивачем може бути визнане право власності на 1/2 частину транспортних засобів, зареєстрованих за відповідачем. Разом з тим, в резолютивній частині рішення суд помилково відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21013, 1986 року випуску, що є підставою для скасування рішення суду в цій частині. 
Щодо вимоги про визнання права власності на 1/2 частину пасіки, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що беззаперечні докази наявності цього майна на час припинення спільного ведення господарства суду не надані. Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.
З матеріалів справи вбачається, що позивач повідомлена про час та місце розгляду справи за адресою, зазначеною в позовній заяві та отримувала повістки суду. Проте, ні вона, ні її представник ОСОБА_4 участі в судових засіданнях не брали, 18.09.2020 року та 19.10.2020 року подали заяви  про розгляд справи без їх участі (а.с. 40, 52).
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. 
Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.
З матеріалів справи вбачається, що ні позивач, ні її представник клопотання про допит свідків у суді першої інстанції не заявляли, тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не викликав у судове засідання позивача та  свідків є безпідставними.
Відповідно до положень ч. ч. 3, 6 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Враховуючи зазначені положення та відсутність доказів неможливості подання позивачем до суду першої інстанції доказів, які вона додала до апеляційної скарги, та перешкод у подачі клопотання про допит свідків до суду першої інстанції, колегія суддів не приймає цих доказів.
Крім того, виходячи з положення ч. 6 ст. 367 ЦПК України, не приймаються і не розглядаються апеляційним судом позовні вимоги, що не заявлялись і не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а саме: про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку: павільйону пасічника; урожаю зерна 2019 року в загальній кількості 12 тонн; банківського вкладу, що належить ОСОБА_2 та коштів на банківському рахунку, відкритому у АТ КБ «Приватбанк»  на ім`я ОСОБА_2 ; гаражу; сільськогосподарських тварин (кури-19, кролі -8, свині -1); бойлера електричного; рамок для вуликів 2000 штук; надставок на вулики з полурамками; котла газового «Праго», котла дерев`яного великого, джерела безперебійного подання електричного струму; водяної електричної станції; телевізора; циркулярки; холодильника; електролобзіка; домкрата гідравлічного; набору ключів; циркулярки на пасіці; фрезерного станка на пасіці; воску 80 кг; цукру 25 мішків; вагів електронних; сейфу великого; солярки 400 літрів; мисливської рушниці; бетономішалки; медогонки електричної.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21013.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за розгляд справи в суді першої інстанції підлягають компенсації судові витрати в розмірі 5500 грн (1 відсоток вартості майна, виходячи з якої сплачувався судовий збір за задоволеними вимогами). Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають компенсації судові витрати, понесені у зв`язку з  переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 4950 грн 00 коп (3300 грн х150%), де 3300 грн – розмір судового збору, який підлягав сплаті при подачі позову за задоволеними вимогами.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (595000/2 = 297500 грн), вона є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) і, відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 376, 381- 384, 389  ЦПК України, 

                                                  п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 жовтня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21013, 1986 року випуску і прийняти постанову про задоволення цих вимог.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 78 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;  1/2 частину автомобіля ВАЗ 21013, 1986 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 .
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5500 гривень компенсації судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 4950 гривень компенсації судового збору за перегляд справи апеляційним судом.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Головуючий -                                                                     О.Ю. Кононенко 
                                                                                                   
Судді:                                                                                 В.І. Криворотенко
                                                                                 
                                                                                           Т.А. Левченко