УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/604/20 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й. 
Категорія 84 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №296/604/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області, третя особа - Громадська організація «Проти придурків та ідіотів», про визнання бездіяльності незаконною, скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, ухвалене 08 липня 2020 року суддею Адамовичем О.Й. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 14 липня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому, посилаючись на порушення роботодавцем норм чинного законодавства про працю, просив: поновити йому строк звернення до суду; визнати бездіяльність начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області (далі – Управління Фонду) Павленка А.А. щодо розгляду його ( ОСОБА_1 ) заяв від 06.10.2017 та 14.12.2017; визнати незаконним не призначення його на посаду начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області згідно поданих заяв від 06.10.2017 та 14.12.2017; зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області розглянути його заяви від 06.10.2017 та 14.12.2017 в установленому законом порядку; визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Павленка А.А. від 14.12.2017 №384-к, яким призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області (далі – Відділення Фонду) ОСОБА_2 .
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 липня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі (т.1 а.с. 161-186, 198-217) ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове – про задоволення його позовних вимог.
На його думку, суд не врахував та не надав оцінки зазначеним ним у позовній заяві доводам. Зокрема, суд не врахував його переважне право призначення на посаду директора виконавчої дирекції Фонду. Також, він мав погодження на призначення на цю посаду на відміну від ОСОБА_2 . Вказав, що інші начальники відділень управління Фонду були перепризначені на займані посади без заяв. Таке, на його думку, свідчить про порушення відносно нього ст. 24 Конституції України.
Окрім того, вказав, що подав заяву про призначення на посаду раніше ніж ОСОБА_2 . Вважає, що контракт із зазначенням терміну його дії до 14.12.2017 є нікчемним та суперечить п. 3 Положення про порядок укладення контрактів з керівником підприємства, що є у державній власності. 
Також вважає, що суд не надав належної оцінки бездіяльності начальника управління ОСОБА_3 щодо не розгляду його заяв від 06.10.2017 та від 14.12.2017 про продовження строку контракту та порушенню останнім норм Закону України «Про звернення громадян». 
Окрім того, у позовній заяві він вказував, що помилявся щодо предмету порушеного права щодо не призначення на посаду та позивався до суду щодо незаконності звільнення (справа №280/1779/17), тому позову щодо незаконності неприйняття його на роботу не пред`являв, що свідчить про відмінність даних справ щодо предмета позову. Крім того, у справі, що розглядається інший склад учасників. 
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про незастосування до спірних правовідносин Закону України «Про звернення громадян», вказавши, що подані ним заяви розглядалися в межах трудових правовідносин. Також суд не вказав мотиви не застосування до спірних правовідносин Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою КМУ від 19.03.1994 №170.
При вирішенні вимоги щодо визнання незаконним не призначення його на посаду начальника відділення Фонду згідно поданих заяв від 06.10.2017 та 14.12.2017 суд не врахував норми ст. 4 Конвенції МОП №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року», ст. 43 Конституції України, ст.ст. 5-1, 22 КЗпП України, Положення про порядок укладення контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою КМУ від 19.03.1994 №170, Положення про порядок укладання контрактів з керівником підприємства, що є у державній власності, затверджене постановою КМУ від 19.03.1993 № 203, ч. 4 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Також вказав, що у справі № 280/1779/17 суди не встановлювали обставин не призначення його на посаду, а правову оцінку щодо бездіяльності начальника управління Фонду ОСОБА_3 – суди надавали в контексті незаконності звільнення, правову оцінку щодо визнання незаконним не призначення його на посаду згідно поданих ним заяв від 06.10.2017 та 14.12.2017 суди не давали. Тому, на його думку, суд безпідставно застосував висновки судів у справі № 280/1779/17.
Вважає, що суд не врахував наведених ним аргументів та наданих доказів та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Також у апеляційній скарзі ОСОБА_1 послався на практику Європейського суду з прав людини та практику Верховного Суду у спірних правовідносинах. 
У відзиві в.о. начальника Фонду Спірідонов О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її безпідставність. 
У подальшому ОСОБА_1 подав заяву про доводи, міркування щодо питань, які виникли під час судового розгляду (відповідь на відзив від 28.09.2020 за № 10-1913), у якій просив відхилити доводи відзиву відповідача, а вимоги його апеляційної скарги задовольнити.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_1 та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
В судовому засіданні представник  Управління Фонду Шабельнікова-Костякова З.С. апеляційну скаргу не визнала, посилаючись на її безпідставність.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частиною третьою статті 21 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно ст.22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Припинення трудового договору також може бути з підстав, визначених контрактом (пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Павленка А.А. №14-к від 29.06.2017 прийнятий на посаду начальника Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 01.08.2017 (т.1 а.с.15).
29.06.2017 між начальником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Павленком А.А. та ОСОБА_1 укладено контракт (т.1 а.с.16-23).
Відповідно до п. 6.1. Розділу 6 контракту, вказано термін дії контракту, а саме з 01.08.2017 до 14.12.2017.
Листом №09-844 від 02.10.2017 ОСОБА_1 повідомлено, що строк дії контракту закінчується 14.12.2017 та його попереджено про припинення трудових відносин (т.1 а.с.24).
06.10.2017 ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника Управління Фонду Павленка А.А. про продовження терміну дії контракту (т.1 а.с.25).
Наказом начальника Управління Фонду Павленка А.А. №370-к від 07.12.2017 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області 14.12.2017 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) згідно п. 2 статті 36 КЗпП України (т.1 а.с.26). З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 08.12.2017.
Крім того, 14.12.2017 ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника Управління Фонду Павленка А.А., в якій просив продовжити виконання обов`язків начальника Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області до погодження його кандидатури кадровою комісією (т.1 а.с.27).
Листом №10-842 від 26.04.2019 ОСОБА_1 повідомлено, що заступник начальника Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області ( ОСОБА_2 ) був призначений на посаду виконуючого обов`язки начальника Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на підставі заяви від 14.12.2017 та наказу №384-к від 14.12.2017 (т.1 а.с.28).
Також судом встановлено, що рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 07.03.2018 у справі №280/1779/17, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області та постановою Верховного Суду, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Павленка А.А. щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 06.10.2017, визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення із займаної посади від 07.12.2017, поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, стягнення середньомісячної заробітної плати відмовлено. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі, яка переглядається, позивач посилався на подання ним на ім`я начальника Управління Фонду Павленка А.А. заяви від 06.10.2017 про продовження терміну дії контракту та від 14.12.2017, в якій він просив продовжити виконання обов`язків до погодження його кандидатури кадровою комісією. ОСОБА_1 вказує, що ці заяви не були розглянуті, що свідчить про бездіяльність начальника Управління Фонду Павленка А.А. та необґрунтовану відмову у не призначенні його на посаду начальника Відділення Фонду.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у заявах ОСОБА_1 від 06.10.2017 та 14.12.2017 не йшлося про прийняття на роботу, а в них позивач просив продовжити контракт та погодити виконання обов`язків начальника, тобто такі його заяви стосувалися питання незаконності звільнення, що досліджувалося судом у справі №280/1779/17. 
Тому, суд першої інстанції при розгляді даної справи обґрунтовано послався на обставини, встановлені судовими рішеннями у справі №280/1779/17, зокрема, що не є бездіяльністю начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Павленка А.А. щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 06.10.2017, оскільки відповідач листом від 02.10.2017 повідомив позивача про закінчення дії контракту та припинення з ним 14.12.2017 трудових відносин, а тому бездіяльності у діях відповідача не вбачається. Оскільки позивач у позові щодо оскарження незаконності свого звільнення обґрунтовував його також з посиланням на заяву від 14.12.2017, суди надавали таку оцінку в сукупності, незважаючи, що позивач у справі №280/1779/17 просив визнати бездіяльність лише з приводу розгляду заяви від 06.10.2017.
Отже, суд правильно виходив з того, що підстави для визнання бездіяльності начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Павленка А.А. щодо розгляду заяв ОСОБА_1 від 06.10.2017 та від 14.12.2017 відсутні і такі обставини встановлені судовими рішеннями у справі №280/1779/17. 
Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на незастосування до спірних правовідносин Закону України «Про звернення громадян» є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 12 цього Закону його дія не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений, зокрема, трудовим законодавством. 
Підписавши контракт та ознайомившись з наказом від 29.06.2017 № 14-к, ОСОБА_1 погодився з умовами контракту, у тому числі і щодо його строку дії. 
Відповідно до п.5.6 Розділу 5 Контракту, за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк. Згідно з підпунктом «а» пункту 5.2 Контракту, цей контракт припиняється після закінчення строку дії контракту.
Строк дії контракту не продовжувався та новий контракт на інший строк не укладався. Як встановлено судом першої інстанції, листом від 02.10.2017 за вих. №09-844 позивач попереджений про припинення трудових відносин згідно діючого Контракту. 
Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заяви від 06.10.2017 та від 14.12.2017 подавалися ОСОБА_1 в межах трудових правовідносин, в межах чинного на той момент контракту, з метою продовження його дії, і були розглянуті шляхом прийнятих рішень про звільнення позивача у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) відповідно до норм КЗпП України. 
З огляду на відсутність бездіяльності в діях начальника  Управління Фонду Павленка А.А. щодо не розгляду заяв  ОСОБА_1  від 06.10.2017 та 14.12.2017  були відсутні підстави для задоволення позову про зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області розглянути такі заяви; визнання незаконним та скасування наказу начальника Управління Фонду від 14.12.2017 №384-к, яким призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника Відділення Фонду ОСОБА_2 .  
Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбувалося у зв`язку з закінченням строку дії контракту, доводи апеляційної скарги про те, що він мав переважне право на призначення на посаду директора виконавчої дирекції Фонду є безпідставними. Контракт від 29.06.2017 не містив умов про переважне право позивача на укладання контракту на новий строк або його продовження, вимог щодо підстав для відмови у його продовженні, або обов`язку надання роботодавцем відповіді щодо причин не призначення працівника на новий строк (укладання нового контракту).  
Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що наявність згоди директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Баженкова Є.В. від 01.08.2017 на призначення ОСОБА_1 на посаду начальника Коростишівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області не може бути підставою задоволення позову в частині визнання незаконним не призначення його на цю посаду, оскільки дію такої згоди не можна вважати безстроковою, надана згода вичерпується таким призначенням, яке мало місце 01.08.2017 та закінченням строку дії контракту. Тобто нове призначення потребує нової згоди.
Тому, суд обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів наявність обставин, передбачених ст. 22 КЗпП України для задоволення позову. Також суд правильно вказав, що посилання ОСОБА_1 на безпідставне призначення іншої особи на посаду, на яку він претендував, без надання доказів в підтвердження віднесення позивача до осіб, які підлягають обов`язковому прийняттю на роботу незалежно від наявності інших кандидатур, не може бути підставою для задоволення позову.
Посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що інші начальники відділень Управління Фонду були перепризначені на займані посади без заяв, що свідчить про порушення відносно нього ст. 24 Конституції України, є безпідставним.
Контракт, у якому передбачено термін дії, не вважається таким,  що укладений на невизначений строк, оскільки за два місяці до закінчення строку дії контракту за згодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк.
Роботодавець не висловив своє бажання продовжувати трудові відносини із ОСОБА_1 після закінчення строку дії трудового договору, а тому посилання позивача у апеляційній скарзі на незаконність відмови у прийнятті на роботу згідно заяв від 06.10.2017 та 14.12.2017, порушення норм ст. 22 КЗпП України та ст. 24 Конституції України є безпідставними. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про помилкове посилання ОСОБА_1 щодо застосування до спірних правовідносин ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця, яка була ратифікована Верховною Радою України постановою від 04.02.1994, ст. 42 КЗпП України.
Доводи позивача про те, що контракт із зазначенням терміну його дії до 14.12.2017 є нікчемним та суперечить п. 3 Положення про порядок укладення контрактів з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, є помилковими та такими, що ґрунтуються на неправильному розумінні норм матеріального права. 
Не погоджується суд апеляційної інстанції також з доводами позивача щодо безпідставності відмови у прийнятті на роботу з підстав невідповідності строку контракту вимогам вказаним в п.3 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийнятті на роботу, затвердженого постановою КМУ від 19 березня 1993 року №203, оскільки такою підставою можливо обґрунтовувати оскарження припинення трудових відносин, у зв`язку із закінчення строку контракту.
З аналогічних підстав судом не взято до уваги посилання позивача на положення п. 5 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників затверджених Постановою КМУ від 19 березня 1994 року № 170. При цьому суд правильно звернув увагу на те, що пункт 24 Положення вказує на умову продовження контракту - угоду сторін.
Відповідно, незадоволення вимог в цій частині, виключало можливість задоволення позову щодо визнання незаконним та скасування наказу від 14.12.2017 №384-к, яким призначено на посаду виконуючого обов`язки начальника Коростишівського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Мельника І.С.
Посилання на поважні причини пропущення строку звернення не має правового значення, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку недоведеністю позовних вимог.
Інші норми матеріального права, на які посилається позивач, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Решта аргументів апеляційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним в позовній заяві, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, який не потребує додаткового правового аналізу.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року).
На думку судової колегії судове рішення, що переглядається, є достатньо мотивованими, законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 15 лютого 2021 року.