Ухвала
іменем України 
23 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 644/1305/17
провадження № 51-797 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 червня 2020 року та ухвалу  Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року щодо нього,
встановив:
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 червня 2020 року  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Згідно зі статтею 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із застосуванням            статті 75 КК із встановленням іспитового строку 2 роки, призначеного вироком Харківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2016 року, та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 червня 2020 року щодо            ОСОБА_4 залишено без зміни.
18 лютого 2021 року засуджений звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у прохальній частині якої просить прийняти до розгляду вступну частину цієї скарги та зазначає про те, що доповнення до касаційної скарги будуть ним надані після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
Перевіривши касаційну скаргу засудженого на відповідність вимогам статті 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), Суд дійшов висновку, що її подано без додержання вимог зазначеної норми процесуального закону.
 
Так, відповідно до вимог частин 2, 3 статті 427 КПК у касаційній скарзі, крім іншого, зазначаються: найменування суду касаційної інстанції; судове рішення, що оскаржується; обґрунтування вимог особи із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, з урахуванням підстав для їх скасування судом касаційної інстанції, визначених у статті 438 КПК. Також зазначаються вимоги до суду касаційної інстанції, які б узгоджувалися зі                    статтею 436 КПК, та застереження щодо участі особи в касаційному розгляді.
У частині 1 статті 433 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно із частиною 1 статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є:  істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Так, касаційну скаргу засудженого адресовано до відділу розгляду                       кримінально-цивільних справ Касаційного Суду України, тоді як відповідно до пункту 21 частини 1 статті 3 КПК (в редакції Закону України  від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») судом касаційної інстанції є Верховний Суд. 
Крім того, засуджений у своїй касаційній скарзі посилається лише на пред`явлене йому обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні, при цьому не наводить обґрунтувань щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень, не зазначає, з яких підстав, передбачених статтею 438 КПК, їх слід переглянути судом касаційної інстанції та не вказує, яке рішення касаційний суд повинен прийняти за наслідками розгляду його скарги.
Отже, у касаційній скарзі засуджений має вказати на конкретні порушення закону, що можуть бути підставами для скасування або зміни судових рішень, які, на його думку, допущено судами першої та апеляційної інстанцій при їх постановленні, навести конкретні докази і аргументи на обґрунтування кожної позиції.
 
До того ж, відповідно до статті 436 КПК, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право:
- залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення;
 - скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції;
 - скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження;
 - змінити судове рішення.
Однак, у касаційній скарзі засуджений не ставить вимог щодо оскаржуваних судових рішень, а просить касаційний суд прийняти до розгляду вступну частину цієї скарги та зазначає про те, що доповнення до касаційної скарги будуть ним надані після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. 
Проте, такі вимоги не узгоджуються з положеннями статті 436 КПК та повноваженнями касаційного суду.
Так, відповідно до змісту статей 432, 403 КПК до початку касаційного розгляду особа, яка подала касаційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її.  
Водночас, колегія суддів акцентує увагу на тому, що таке право особи виникає вже під час касаційного провадження, а не на стадії вирішення питання щодо відкриття касаційного провадження.
Тобто, на виконання цієї ухвали Верховного Суду засуджений вправі у відповідності до статей 425, 427 КПК подати нову касаційну скаргу, при цьому, врахувати вказівки касаційного суду щодо недоліків, які були у попередній касаційній скарзі.
До того ж, всупереч вимогам частини 3 статті 427 КПК засуджений не зазначає в касаційній скарзі чи бажає він брати участь у касаційному розгляді.
Одночасно, звертаємо увагу засудженого на те, що він не позбавлений права самостійно звернутися за правовою допомогою до Регіональних центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги, що регулюється статтею 59 Конституції України, частиною 2 статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України, пунктом 7 частини 1 статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».
Тобто для засуджених до покарання у виді позбавлення волі на час підготовки ними заяв про перегляд судових рішень, які набрали законної сили і за якими таким особам було призначено відповідне покарання, законом встановлено гарантії та права на правову допомогу.
Таким чином, недодержання засудженим вимог, передбачених статтею 427 КПК, є підставою для залишення його касаційної скарги без руху. 
 
З урахуванням наведеного, керуючись частиною 1 статті 429 КПК, Суд           
 
постановив:
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 червня 2020 року та ухвалу  Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року щодо нього залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання ним ухвали. 

У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                   ОСОБА_3