01.03.21
22-ц/812/286/21
Єдиний унікальний номер судової справи 490/5723/19
Номер провадження 22-ц/812/286/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

01 березня 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В., 

за участі:
позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_4,
відповідача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3 ,
представника третьої особи - Батовської Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 рішення, яке ухвалено Березнегуватським районним судом Миколаївської області 13 листопада 2020 року, під головуванням судді Лусти С.А. в приміщені цього ж суду о 13 год. 41 хв., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визначення місця проживання дитини. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 23 вересня 2011 року позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2017 року.
Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Весь час після розірвання шлюбу дочка сторін проживала з позивачем в місті Миколаєві у кімнаті гуртожитку, а на початку 2020 року позивач планує переїхати до квартири багатоповерхового житлового будинку, строк здачі якого очікується у 3 кварталі 2019 року.
Позивач стверджує, що тільки він турбується про виховання та розвиток доньки. Дитина навчається в Миколаївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №51. 
Відповідач з дитиною зустрічається рідко, не цікавиться її розвитком, здоров`ям та життям, не проявляє материнської турботи та матеріальної допомоги не надає. 
З 2005 року позивач працює в Національному університеті кораблебудування імені адмірала Макарова доцентом, є кандидатом технічних наук, має постійне місце проживання та стабільний дохід. 
В той же час, відповідач не має постійного місця роботи та належних житлових умов у місті Миколаєві.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із її батьком - ОСОБА_1 .
Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив із того, що дитина проживає разом із матір`ю, яка належно нею опікується і утримує, сприяє гармонійному її розвитку, та беручи до уваги, що позивачем протилежного не доведено, суд вважав, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не буде відповідати її інтересам.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, особа, яка подала апеляційну скаргу, посилалась на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та їх неповне з`ясовання судом. Також наголошено, що висновок органу опіки та піклування, не відповідає дійсним обставинам справи. 
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Згідно із положеннями ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Статтею 150 СК України визначені наступні обов`язки батьків: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з частинами 2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. 
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Аналогічно положення закріплені у ч.1 ст.160 СК України.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ч.ч.2,3 ст.160 СК України).
В силу частин 1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
З матеріалів справи убачається та встановлено районним судом, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2011 року, який розірвано заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 19 грудня 2017 року (том 1 а.с.11,12).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 09 лютого 2012 року за актовим записом №438 Книги реєстрації народжень, сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.9). 
Після розлучення батьків дитина постійно змінювала місце проживання, періодично проживала з дідусем та бабусею, з батьком, та поверталася до матері. 
Так, згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку Національного університету кораблебудування імені адмірала Макарова від 24 червня 2019 року, позивач разом донькою станом на дату видачі довідки були зареєстровані та проживали у кімнаті №603 «б», площею 21 кв.м, гуртожитку №1 Національного університету кораблебудування, який розташований по АДРЕСА_1 (том 1 а.с.14).
ОСОБА_1 працює в Національному університеті кораблебудування імені адмірала Макарова з 14 березня 2005 року, а на посаді доцента без вченого звання за контрактом з 01 червня 2017 року до даного часу. 19 січня 2016 року захистив кандидатську дисертацію. Отримує постійний щомісячний дохід та за місцем роботи характеризується виключно позитивно, має почесні грамоти, дипломи, в 2016 - 2018 роках отримував стипендію Кабінету Міністрів України для молодих вчених, має задовільний стан здоров`я (том 1 а.с.15,16,17,183). Доказів щодо матеріальної неспроможності позивача забезпечувати дитину матеріали справи не містять.
Відповідно до довідки відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради від 20 вересня 2018 року вбачається, що позивач разом з донькою перебували на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов при виконавчому комітеті Миколаївської міської ради та включені до позачергових списків (том 1 а.с.26).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 18 грудня 2019 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , в якій останній проживає на час перегляду справи в апеляційній інстанції (том 2 а.с.48-49). 
У період з 14 червня 2017 року по 22 серпня 2018 року ОСОБА_5 перебувала в Грузії в місті Поті у батьків ОСОБА_1 , де готувалася до школи та відпочивала. Про зазначене вказують нотаріально засвідчені та переведені на російську мову пояснення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та не заперечується сторонами у справі (том 1 а.с.171-174).
У 2018-2019 роках ОСОБА_5 навчалася в Миколаївській ЗОШ №51. Характеризувалася виключно позитивно через вихованість, дисциплінованість, достатній рівень знань, участь у класних і позакласних заходах. Відвідувала гурток танців «Пірует», гурток англійської мови ФОП ОСОБА_9 (том 1 а.с.18,19,184-187).
Згідно свідоцтва про шлюб, виданого 25 вересня 2018 року, ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_6 15 вересня 2018 року зареєстрували шлюб. При одружені відповідач змінила прізвище на ОСОБА_2 (том 1 а.с.83).
Згідно довідки про склад сім`ї, виданої 09 вересня 2019 року Висунською сільською радою Березнегуватського району Миколаївської області, відповідач ОСОБА_2 проживає разом чоловіком, сином та бабусею чоловіка в будинку АДРЕСА_3 (том 1 а.с.67).
За місцем проживання, ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_10 характеризуються виключно позитивно через доброзичливість, чуйність та активну участь у житті громади (том 1 а.с.68,69,71).
З 01 листопада 2019 року відповідач працює завідувачем Пришибського сільського клубу Березнегуватського району Миколаївської області, щомісячно отримує заробітну плату, має гнучкий графік роботи та за місцем роботи характеризується виключно позитивно (том 1 а.с.175,176,196,197). 
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 09 липня 2019 року, довідки-характеристики від 05 вересня 2019 року, з червня 2019 року ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю та її сім`єю в будинку АДРЕСА_3 . Вказаний будинок одноповерховий, складається з чотирьох житлових кімнат, газифікований, електрифікований, мається централізоване водопостачання, гаряча вода, окрема кухня, ванна кімната, господарські будівлі, земельна ділянка, домашнє господарство. В будинку чисто, прибрано, кімнати з ремонтом, мебльовані та з побутовою технікою. У доньки відповідачки є окрема кімната, в якій мається ліжко для відпочинку, письмовий стіл, шафа, телевізор, ноутбук, мережа Інтернет (том 1 а.с.58,72).
З 01 вересня 2019 року ОСОБА_5 навчається в Любомирівській ЗОШ І-ІІІ ступенів Березнегуватського району Миколаївської області, де зарекомендувала себе активною, уважною та охайною ученицею, має друзів та забезпечена необхідним для навчання, батьки приділяють належну їй увагу, вона відвідує танцювальний гурток на базі Березнегувастького РБТ, приймає участь у художній самодіяльності в сільському клубі, має задовільний стан здоров`я та матір підписала декларацію з сімейним лікарем про надання первинної медичної допомоги дитині (том 1 а.с.63,64,66,70).
Отже, з документів, що наявні в матеріалах справи, у тому числі і тих, що були надані в апеляційній інстанції, убачається, що обоє батьків позитивно характеризуються, є законослухняними громадянами, працюють та мають стабільний дохід, забезпечені житлом, і в змозі забезпечити належні побутові умови для проживання дитини, її безпечного і здорового зростання, фізичного розвитку. Як батько, так і матер дівчинки створюють належні умови для розвитку дитини. 
Згідно висновку Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №5341/020201-22/25/14/19 від 04 жовтня 2019 року орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 (том 1 а.с.74-76).
Психологом Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді проведено роботу з дитиною, визначено її психологічний стан, виявлено підвищену тривожність через конфлікт між батьками, які є найважливішими особами для неї (том 1 а.с.74). 
Отже, враховуючи наведене, а саме наявність спору між батьками щодо місця проживання доньки, який вони в досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості малолітньої дитини, а також виходячи з балансу інтересів дитини та її батьків, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність виняткових обставин для розлучення дитини з матір`ю. 
При цьому, колегія суддів враховує, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.
Також розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини.
Також слід зазначити, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Разом із тим, колегія суддів наголошує, що згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Крім того, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з одним із батьків, який чинить перешкоди у спілкування іншому, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зв`язків матері чи батька та дитини).
Таким чином, саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.
На думку колегії суддів, думка дитини щодо її бажання проживати з батьком у контексті цієї справи є непереконливою з огляду на малолітній вік дитини, тривалий час проживання з батьком, обмеження спілкування з матір`ю та конфлікт між батьками щодо визначення місця проживання дочки.
Посилання в апеляційній скарзі на не перевірку районним судом майнового стану відповідача та не врахування факту неналежного опікування доньки з боку матері не можна визнати обґрунтованими, тому що наявним в матеріалах справи доказам з цього приводу дана оцінка у відповідності зі ст.89 ЦПК України.
Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд вирішуючи справу по суті та відмовляючи позивачу у задоволенні позову, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини з огляду на її вік, стать, потребу у материнській турботі, догляді, повноцінному вихованні та розвитку.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 13 листопада 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 02 березня 2021 року