КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/13580/20                                                          
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2955/2021
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
22 березня 2021  року                                                                                       м. Київ
                   
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ : 
суддя-доповідач Слюсар Т.А. 
суддів: Кирилюк Г.М., Мостової Г.І., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Омельченка Євгена Володимировича в інтересах акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року у складі судді Галагана В.І.,
у справі за позовомакціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
   В С Т А Н О В И В :
 
У вересні 2020 року акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - АТ «А-Банк») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості у розмірі 18 413 грн за кредитним договором № SAMABWFC00001995383 від 15.04.2019 року. 
 
Позов обґрунтовано тим, що 15.04.2019 року між сторонами було укладено  кредитний договір № SAMABWFC00001995383 на отримання кредитної картки, шляхом приєднання  відповідачем до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ«А-Банк». 
 
На підставі Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідачу було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,8% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. 
 
Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте ОСОБА_1 умови договору порушив, не виконав належним чином зобов`язання, у зв`язку із чим станом на 07.09.2020 року виникла заборгованість за кредитним договором у сумі 16 099 грн 82 коп.  та  за відсотками, в сумі 6 022 грн 89 коп., яку просив стягнути з боржника.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року позов АТ «А-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1   на користь позивача у розмірі 12 313 грн 18 коп.  та 1 921 грн. судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.
 
В апеляційній скарзі представник АТ «А-Банк», посилаючись на те, що судове рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та постановити у цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.  
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що є доведеним факт укладання між позивачем та відповідачем договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й також з Тарифів, Умов та Правил надання банківських послуг.
 
Посилаючись на те, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами, а також допустив порушення принципу платності кредитного договору, допустив однобічність та неповноту судового розгляду справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, що випливають із кредитного договору, позивач просить апеляційну скаргу задовольнити.
 
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не оскаржено, тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Вивчивши матеріали справи та  доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Колегія суддів погоджується з висновками районного суду про відсутність правових підстав до стягнення з відповідача прцентів за користування кредитом, враховуючи таке. 
 
Встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав, зворотне відповідачем не спростовано, боржник ж у свою чергу порушив визначені договором зобов`язання, в результаті чого виникла заборгованість.
 
Як убачається з матеріалів справи, 15.04.2019 року  ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у  АТ «А- Банк» (а.с.5).
 
Згідно інформації, викладеної у вказаній заяві, ОСОБА_1 підтвердив, що  погоджується із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.
 
Згідно даних долученого до справи розрахунку заборгованості, позивач встановив наявність у ОСОБА_1 кредитної заборгованості, яка складається з заборгованості за кредитом, у сумі 16 099 грн 82 коп.  та  за відсотками, в сумі 6 022 грн 89 коп. (а.4). 
 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Матеріалами справи підтверджено існування між сторонами договірних відносин.
 
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема  договорів.
 
Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Відповідно до матеріалів справи, боржником факт отримання платіжної картки, грошових коштів не оспорюється, як і не спростовується факт користування отриманими в кредит коштами.
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитною карткою «Універсальна»  
 
Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомив і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
 
Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним   у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 03 липня 2019року (справа 342/180/17ц).
 
Вказаний висновок підтримано у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 127/23025/16-ц.
 
 Не містять матеріали справи й доказів повідомлення відповідача про їх розмір, в той час як  договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
 
Відповідно до пункту 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на  106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013   щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
 
Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
 
Матеріалами справи не доведено повідомлення ОСОБА_1 як споживача послуг про умови кредитування та їх погодження зі споживачем.
 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав до задоволення позову в частині вимог про стягнення відсотків.
 
Колегія суддів визнає безпідставними твердження апеляційної скарги про те, що погодження з відповідачем істотних  умов договору випливає зі змісту долученого до справи  паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», оскільки зазначений паспорт хоча і підписано керівником банку, проте не містить підпису ОСОБА_1 , що за наведених обставин не може бути визнано належним та допустимим доказом по справі.
 
Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акцент Банк» залишити без задоволення.
 
 Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:                 

Судді: