ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року	Львів	Справа № 300/345/20 пров. № А/857/1950/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                         Шинкар Т.І.,
суддів                                                                            Іщук Л.П., Шевчук С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Біньковська Н.В.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м.Івано-Франківську 30 листопада 2020 року у справі №300/345/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання до їх вчинення, 

В С Т А Н О В И В:

13.02.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, просив: визнати неправомірними дії щодо відмови у переведенні на пенсію державного службовця згідно Закону України «Про державну службу» (в редакції, яка діяла на час виникнення права на переведення) та ст.21 Закону України «Про державну службу в органах місцевого самоврядування»; зобов`язати здійснити перерахунок пенсії як державному службовцю згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» (в редакції, яка діяла на час виникнення права на переведення) та ст.21 Закону України «Про державну службу в органах місцевого самоврядування», проводити її виплату, починаючи з 01.01.2019, до виникнення обставин, з якими закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Суд першої інстанції вказав, що необхідною умовою для наявності у державних службовців, які на день набрання чинності Законом №889-VIII займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, та осіб, які на день набрання чинності Законом №889-VIII мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, право на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Суд першої інстанції зазначив, що після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ вік і страховий стаж. Суд першої інстанції дійшов висновку, що посади голови Пужниківської сільської ради народних депутатів та  сільського голови с.Пужники відповідно до статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», пункту 2 Порядку №283 входять до переліку посад, які зараховуються до стажу державної служби. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що військова служба ОСОБА_1 , що згідно розрахунку стажу позивача складає 1 рік 11 місяців 24 дні (зворот а.с.11), підлягає зарахуванню до стажу державної служби. Судом першої інстанції встановлено, що на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про державну службу» у позивача відсутній необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» стаж державної служби, оскільки такий стаж становить менше ніж 20 років, та страховий стаж, оскільки такий стаж становить менше ніж 35 років.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що період роботи позивача на посаді сільського голови Пужниківської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області з 26.06.1994 до 02.07.2002 та час військової служби 07.05.1974 до 03.05.1976 зараховується до стажу державної служби. Скаржник вважає, що наявні всі необхідні підстави для переведення позивача на пенсію державного службовця згідно з Законом України «Про державну службу». 
Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також вирішення справи можливе на підставі наявних у ній доказів, керуючись статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 07.04.2011 отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
18.07.2019 ОСОБА_1 звернувся у Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою, якою просив врахувати для обчислення пенсії загальний трудовий стаж в кількості 28 років 11 місяців 11 днів та стаж державного службовця 10 років 4 дні станом на 01.05.2016 (дату набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII), а також перевести з пенсії по інвалідності на пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про державну службу» (а.с.47-51).
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 15.08.2019 №932/Я-15 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з матеріалами пенсійної справи стаж державної служби складає 6 років 11 місяців, до стажу державної служби не можуть бути зараховані: період військової служби з 07.05.1974 по 01.05.1976, період роботи з 04.07.2001 по 02.07.2002 - на посаді сільського голови с.Плужника, так як був присвоєний ранг посадової особи місцевого самоврядування. Вказано, що підстав для переведення на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» немає, так як стаж державної служби складає 6 років 11 місяців і станом на 01.05.2016 заявник не займав посаду державної служби та не мав 10 років стажу державної служби на посадах, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 та актами Кабінету Міністрів України. 
Вважаючи такі дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області неправомірними, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі – Закон №889-VIII), який набрав чинності з 1 травня 2016 року.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 Розділу ХІ Прикінцеві та Перехідні положення Закону №889-VIII визнано такими, що втратив чинність Закон України «Про державну службу», крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Пунктом 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону №889-VIII встановлено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно з пунктом 12 Розділу ХІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., №52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. 
Тобто, розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. 
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Отже, після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вищезазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №569/350/17, від 03 липня 2018 року у справі № 586/965/16-а, від 10 липня 2018 року у справі № 591/6970/16-а, від 01 квітня 2020 року у справі № 607/9429/17.
Статтею 46 Закону №889-VIII визначені особливості стажу державної служби, зокрема у пункті 2 зазначено, що до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
При цьому, відповідно до пункту 8 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Отже, при обчисленні стажу державної служби за періоди роботи (служби) до 01.05.2016 слід керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283 (далі – Порядок №283).
Відповідно до пункту 2 Порядку №283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема: на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування; на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-III до четвертої категорії посад в органах місцевого самоврядування відносяться, зокрема, посади селищних і сільських голів. 
В редакції статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» станом на час його прийняття, посади селищних і сільських голів відносились до п`ятої категорії посад в органах місцевого самоврядування.
Крім того, відповідно до пункту 2 Постанови Верховної ради України «Про введення в дію Закону України «Про державну службу» (№3723-XII) від 16.12.1993 (чинна до 01.05.2016) дія цього Закону поширюється на працівників державних органів Республіки Крим, органів місцевого та регіонального самоврядування, які прирівнюються до відповідних категорій посад службовців, якщо інше не передбачено законодавством України. 
Згідно із пунктом 3 Порядку №283 до стажу державної служби включається також час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.
Відповідно до довідки Військового комісаріату Івано-Франківської області №6/677 від 03.05.2019 ОСОБА_1 , 1956 р.н., проходив військову службу в Збройних Силах з 07.05.1974 по 03.05.1976 (а.с.12). 
Запис про проходження позивачем військової служби також міститься у трудовій книжці колгоспника №534 від 26.07.1976 (а.с.34-35). 
Згідно з розрахунку стажу, здійсненого відповідачем, позивачу зараховано до страхового стажу для обчислення пенсії, зокрема: 
- військова служба з 07.05.1974 по 01.05.1976 (1 рік 11 місяців 25 днів); 
- час роботи як посадовій особі в органах місцевого самоврядування з 26.06.1994 по 11.04.1998 (3 роки 9 місяців 16 днів); 
- час роботи як посадовій особі в органах місцевого самоврядування з 12.04.1998 по 02.07.2002 (4 роки 2 місяці 21 день) (а.с.11 зворот).
Відповідно до записів трудової книжки, виданої 16.11.1976, та трудової книжки колгоспника, виданої 26.05.1976, ОСОБА_1 26.06.1994 обраний головою Пужниківської сільської ради народних депутатів (протокол територіальної виборчої комісії від 26.06.1994), 12.04.1998 обраний сільським головою с.Пужники (протокол територіальної виборчої комісії від 12.04.1998).
При цьому, у трудовій книжці ОСОБА_1 міститься запис про прийняття присяги державного службовця 12.12.1994 та запис про присвоєння позивачу 9 рангу, 5 категорії державного службовця у відповідності до Закону України «Про державну службу» (розпорядження РВХ №81-р від 16.08.1994) (а.с.33).
Відповідно до записів вкладиша до трудової книжки НОМЕР_1 від 12.04.1998 (а.с.38-40) ОСОБА_1 :
- 12.04.1998 обраний сільським головою с. Пужники;
- 19.09.2001 прийняв присягу особи місцевого самоврядування;
- 19.09.2001 присвоєно 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування у відповідності до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»;
- 02.07.2002 звільнений з посади сільського голови с. Пужники у зв`язку з закінченням строку повноважень (п.1 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). 
Як вбачається з листа-відповіді від 15.08.2019 відповідачем відмовлено у переведенні з пенсії по інвалідності у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» №889-V111 від 10.12.2015 з підстав не зарахування позивачу до стажу державної служби періодів, зокрема: з 07.05.1974 по 01.05.1976 військової служби (1 рік 11 місяців 24 дні); з 04.07.2001 по 02.07.2002 (11 місяців 28 днів) на посаді сільського голови с.Пужники. 
Водночас, як це вірно зазначив суд першої інстанції, враховуючи зазначені законодавчі положення, посади голови Пужниківської сільської ради народних депутатів та сільського голови с.Пужники відповідно до статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», пункту 2 Порядку № 283 входять до переліку посад, які зараховуються до стажу державної служби.
Отже, період роботи позивача на посаді голови Пужниківської сільської ради народних депутатів та сільського голови Пужниківської сільської ради Тлумацького району з 12.04.1998 по 02.07.2002 підлягає зарахуванню до стажу державної служби, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.
Аналогічне застосування наведених норм щодо врахування до стажу державної служби періоду перебування осіб, віднесених до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування, викладено Верховним Судом у постановах від 10 травня 2019 року (справа №351/1792/17), від 01 квітня 2020 року (справа № 607/9429/17).
Щодо неврахування позивачу до стажу державної служби часу строкової військової служби з 07.05.1974 по 04.05.1976, то суд апеляційної інстанції, окрім зазначеного пункту 3 Порядку №283, враховує наступне.
Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 N 2011-XII час перебування громадян України на військовій службі зараховується до страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
В розумінні частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до статей 29, 61 Конституції Української РСР від 20.04.1978 з метою захисту соціалістичних завоювань, мирної праці радянського народу, суверенітету і територіальної цілісності держави створено Збройні Сили СРСР і встановлено загальний військовий обов`язок.
З 1991 року з набуттям незалежності України та прийняттям відповідного українського законодавства, відповідні правові інститути були реформовані в елементи забезпечення суверенітету незалежної України Збройні Сили України та загальний військовий обов`язок громадян України (згідно зі змінами до Конституції України Законом № 2480-12 від 19.06.1992 та у подальшому ст.ст.17, 65 Конституції України від 28.06.1996).
Таким чином, проходження позивачем військової служби у лавах Збройних Сил СРСР є тотожним за своєю природою видом суспільної діяльності (державною службою особливого характеру на користь держави, правонаступництво за якою проголосила Україна) та тягне аналогічні правові наслідки.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що період перебування позивача на строковій військовій службі з 07.05.1974 по 01.05.1976 підлягає зарахуванню до стажу державної служби.  
Таким чином, станом на 01.05.2016 ОСОБА_1 має стаж державної служби 10 років (з 07.05.1974 по 01.05.1976 (1 рік 11 місяців 25 дні) – військова служба, з 26.06.1994 по 11.04.1998 (3 роки 9 місяців 16 днів) та з 12.04.1998 по 02.07.2002 (4 роки 2 місяці 21 день) - робота в органах місцевого самоврядування).
Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог щодо віку, страхового стажу та стажу державної служби.
У випадку позивача такими умовами є: досягнення 62 років; наявність 20 років стажу державної служби станом на 01.05.2016 (оскільки позивач станом на 01.05.2016 перебував на пенсії та не працював на державній службі); наявність загального страхового стажу 35 років.
В свою чергу, на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про державну службу» у позивача відсутній необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» стаж державної служби, оскільки такий стаж становить менше ніж 20 років, та страховий стаж, оскільки такий стаж становить менше ніж 35 років.
Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що на час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії державного службовця Законом № 889-VIII визначено певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ під які (щодо стажу державної служби та страхового стажу) позивач не підпадає, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви відсутності правових підстав для задоволення позову, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №300/345/20  - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	С. М. Шевчук