УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня2021 року
м. Київ
справа № 216/5013/20
провадження № 51-1378ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року,   
встановив:
Вироком Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 309 Кримінального кодексу України (далі – КК), та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року вищезазначений вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 не погоджується із судовими рішеннями, постановленими стосовно його підзахисного, просить їх змінити у зв`язку з неправильним застосовуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.
В обґрунтування своїх вимог стверджує, що місцевий суд у повній мірі не врахував обставин, які пом`якшують призначене засудженому покарання, що визначені статтею 66 КК, при цьому, помилково врахувавши попередні судимості ОСОБА_4 , обставиною, яка його обтяжує.
На переконання скаржника, сукупність, даних про особу засудженого, відсутність обставин, визначених статтею 67 КК, дають можливість призначити його підзахисному менш суворий вид покарання, аніж обмеження волі, та звільнити від його відбування на підставі статті 75 цього Кодексу. 
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно статті 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у статті 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається з вироку місцевого суду, призначаючи засудженому покарання за вчинений ним кримінальний проступок у межах санкції статті, за якою було кваліфіковано дії ОСОБА_4 , судом враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який не працевлаштований, неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей немає, посередньо характеризується за місцем проживання, з вересня 2009 року перебуває під наглядом лікаря-нарколога у зв`язку з психічними поведінковими розладами через вживання опіоїдів.
Обставинами, які пом`якшують призначене засудженому покарання, з огляду на приписи статті 66 КК, місцевим судом обґрунтовано визнано щире каяття засудженого та його активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що саме такий вид покарання, визначений санкцією частини 1 статті 309 КК, як обмеження волі, буде необхідним для виправлення засудженого та сприятиме виконанню мети покарання, передбаченої частиною 2 статті 50 цього Кодексу.
Апеляційний суд, переглядаючи судове рішення за апеляційною скаргою сторони захисту з підстав, аналогічних, наведеним у поданій касаційній скарзі, належним чином перевірив доводи стосовно суворості призначеного засудженому покарання, однак підстав для задоволення апеляційної скарги не встановив та погодився з місцевим судом щодо застосованої міри заходу примусу, вмотивувавши своє рішення, згідно з приписами статті 419 КПК. Як обґрунтовано зазначив апеляційний суд, встановлені обставини, що пом`якшують покарання, та дані про особу засудженого, надали змогу суду першої інстанції дійти вмотивованого висновку, що саме таке покарання є достатнім для того, щоб він довів своє виправлення.
З таким рішенням погоджується і колегія суддів, та, виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, вважає покарання, призначене ОСОБА_4 ,  справедливим та домірним вчиненому.
Предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій було також питання про можливість застосовування інституту звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, регламентованого статтею 75 КК. Проте, враховуючи, що  ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення ним тяжких злочинів, покарання за якими відбував у виді позбавлення волі, однак після умовно-дострокового звільнення на шлях виправлення не став і вчинив нове кримінальне правопорушення, суди дійшли вмотивованих висновків про відсутність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку. 
При цьому вищезазначені обставини, всупереч посилання захисника, були враховані судами характеризуючими даними про особу засудженого, наявність яких, на переконання колегії суддів, свідчить про відсутність обставин для застосовування приписів статті 75 КК.
Закон наділяє суд дискреційними повноваженнями визначати, чи знижують встановлені під час судового розгляду обставини ступінь тяжкості вчиненого злочину, і призначати таке покарання, яке за видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення особи й попередження вчинення нових злочинів.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які з додержанням засад верховенство права та законності було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні.
Доводи сторони захисту, наведенні у касаційній скарзі, не свідчать про явну несправедливість покарання, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 438 КПК в сукупності зі статтею 414 цього Кодексу може стати підставою для скасування або зміни судових рішень.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року  
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3