Справа № 447/1949/17                                Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І. 
Провадження № 22-ц/811/1853/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар – Жукровська Х.І.,
з участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ратича Т.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 квітня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Бачуна О.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області, ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області №632 від 16.07.2015 року та за позовом ОСОБА_3 до Дроговизької сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 привести проїзд (провулок) між: АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі та воріт та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні проїздом (провулком) між вулицями І.Франка та Л.Українки у с. Дроговиж Миколаївського району Львівської області ОСОБА_3 , -
В С Т А Н О В И Л А:

04 вересня 2017року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області, ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_3 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить про визнання недійсним рішення Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області №632 від 16.07.2015року, свідоцтва про право власності на майно від 11.08.2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав від 24.07.2015 року. 
В обґрунтування вимог покликався на те, що при винесенні рішення №632 від 16.07.2015року Дроговизькою сільською радою грубо порушено вимоги ст.83 Земельного кодексу України. Зокрема зазначав, що протоколом засідання земельної комісії Дроговизької сільської ради від 05.02.2012року ОСОБА_1 зобов`язано привести межі його земельної ділянки відповідно до площі, яка йому передавалася у власність – 0,08га., а земельна ділянка площею 132кв.м., яка є проїздом, відноситься до земель житлової та громадської забудови була безпідставно надана у власність ОСОБА_1 без узгодження меж земельної ділянки із ОСОБА_2 . 
На засідання сесії, коли приймалось оспорювань рішення, він не запрошувався і присутнім не був. З наведених підстав, просив визнати незаконним та скасувати рішення Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області №632 від 16.07.2015року та видані на його підставі свідоцтво про право власності на майно від 11 серпня 2015 року і витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 липня 2015 року. 
11.01.2018року ОСОБА_3 звернулась в суд позовом до Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , і з врахування уточнених позовних вимог просила про зобов`язання ОСОБА_2 привести проїзд (провулок) між: АДРЕСА_1 до попереднього стану шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі та воріт та зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні проїздом (провулком) між вулицями І.Франка та Л.Українки у с. Дроговиж Миколаївського району Львівської області ОСОБА_3 .
Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 та володільцем земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Усупереч генерального плану с.Дроговиж, ОСОБА_2 , який є сусідом ОСОБА_3 , захопив проїзд між вуличками, що унеможливлює наскрізний проїзд від вулиці І.Франка до АДРЕСА_1 , тому просила позов задоволити.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 24 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. 
Позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 привести проїзд (провулок) між вулицями Ів. Франка та Л.Українки у с. Дроговиж, Миколаївського району Львівської області до попереднього стану шляхом демонтажу самовільно встановленої огорожі та воріт та не чинити перешкод у користуванні таким ОСОБА_3 .
       Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 квітня 2019 року оскаржив позивач ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу. 
       В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, таким що прийняте з порушенням норм матеріального права. Зокрема зазначає, що суд при прийнятті рішення не застосував положення ст. 50 Закону України «Про землеустрій» та ч.4 ст.83 Земельного кодексу України. Не звернув уваги на те, що Дроговизька сільська рада прийняла рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 за відсутності попереднього дозволу на розроблення проекту землеустрою. Для розробки проекту необхідне рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту. Ці вимоги встановлені ст.ст. 184, 186, 198 ЗК України, які судом застосовані не були. В приватну власність ОСОБА_1 було передано 132 м.кв. нової земельної ділянки за рахунок землі загального користування – провулку, яка згідно ч.4 ст.83 ЗК України не могла передаватись у приватну власність. 
Звертає увагу на те, що суд не взяв до уваги протокол засідання профільної земельної постійно діючої комісії Дроговизької сільської ради від 05.02.2013 року, який підтверджує факт незаконного захоплення відповідачем ОСОБА_1 частини земельної ділянки провулку і приєднання до своєї земельної ділянки. Профільна земельна комісія зобов`язала в п.1 цього протоколу ОСОБА_1 привести межі своєї присадибної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 відповідно до площі, яка передавалась у власність – 0,08 га. 
Згідно плану земельних ділянок чітко вбачається, що в результаті незаконної приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 і вимог ОСОБА_3 позивача позбавили заїзду, звузивши його до 1,4 м., що створило перешкоди в користуванні земельною ділянкою. ОСОБА_3 не надала жодних доказів захоплення ним частини проїзду.
Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 квітня 2019 року і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги про визнання недійсним рішення Дроговизької сільської ради №632 від 16.07.2017 року. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив про її безпідставність та ухвалення судом законного і обґрунтованого рішення. Зазначає, що згідно ст.56 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Таким чином, надаючи дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки Дроговизька сільська рада діяла в межах повноважень, згідно чинного законодавства України, а тому твердження позивача про необхідність виготовлення проекту відведення земельної ділянки є безпідставним. 
Оскаржуваним рішенням затверджено технічну документацію. Розміри земельних ділянок в рішенні Дроговизької сільської ради вказані у відповідності із планом меж земельної ділянки, складеного за результатами кадастрової зйомки, що приводить до висновку про безпідставність твердження позивача про передачу у власність 132 м.кв. нової земельної ділянки за рахунок землі загального користування. Апелянт посилається на засідання земельної комісії Дроговизької сільської ради від 05.02.2013 року, однак приховує той факт, що саме його протиправні дії були предметом перевірки Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, під час якої встановлено самовільне зайняття апелянтом земельної ділянки із земель загального користування по АДРЕСА_2 , за що останнього притягнуто до адміністративної відповідальності. При цьому рішенням Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області від 23.10.2012 року №320 зобов`язано апелянта відкрити провулок між його житловим будинком по АДРЕСА_2 та житловим будинком ОСОБА_1 у зв`язку з незаконним його закриттям брамою. Вказане рішення позивач не виконує. 
Зазначає, що апелянтом не доведено, які саме його права та свободи чи інтереси порушено і яким чином. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції. 
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПКУкраїни, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 та володільцем належної до будинку земельної ділянки, яка на даний час ним не приватизована.
Рішенням земельної комісії Дроговизької сільської ради від 05 лютого 2013 року зобов`язано ОСОБА_1 привести межі свої присадибної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку відповідно до площі яка передавалась у власність - 0,08га.
Рішенням Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області № 632 від 16 липня 2015 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)» затверджено ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0932 га (кадастровий номер 4623082000:01:004:0403) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель за адресою: АДРЕСА_2 та передано у власність дану земельну ділянку.
Право власності на земельну ділянку кадастровий номер 4623082000:01:004:0403 по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зареєстрував у встановленому законом порядку, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11 серпня 2015 року індексний номер 4204976 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 липня 2015 року.
Як вбачається із Акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , складеного комісією у складі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , було проведено встановлення і узгодження меж ділянки ОСОБА_1 . На даному акті наявний підпис суміжного землекористувача ОСОБА_3 , правдивість якого була предметом перевірки в межах кримінального провадження, яке закрито у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Підпис позивача ОСОБА_2 на даному акті відсутній, оскільки такий не є суміжним землекористувачем 
Рішенням Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області № 569 від 15 січня 2015 року погоджено акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_3 .
Рішенням Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області №320 від 23 жовтня 2012 року «Про відкриття провулку між АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 » ОСОБА_2 було зобов`язано відкрити провулок між його житловим будинком по АДРЕСА_3 та житловим будинком ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 у зв`язку з незаконним його закриттям брамою.
Відповідно до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 березня 2015 року, в позові ОСОБА_2 до Дроговизької сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення №320 від 23 жовтня 2012року відмовлено.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що при винесенні рішення № 632 від 16 липня 2015 року «Про затвердження гр. ОСОБА_1 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)», яке стало підставою для видачі останньому свідоцтва про право власності на майно від 11 серпня 2015 року, Дроговизькою сільською радою грубо порушено вимоги ст. 83 Земельного кодексу України. Зазначав, що протоколом засідання земельної комісії Дроговизької сільської ради від 05 лютого 2012 року (на якому позивач був відсутній), ОСОБА_1 зобов`язано привести межі його земельної ділянки відповідно до площі, яка йому передавалася у власність – 0,08 га., а земельна ділянка площею 132 кв.м., яка є проїздом, відноситься до земель житлової та громадської забудови була безпідставно надана у власність ОСОБА_1 без узгодження меж земельної ділянки із ОСОБА_2 .
На підставі викладеного позивач просив визнати недійсним:
-рішення Дроговизької сільської ради Миколаївського району Львівської області № 632 від 16 липня 2015 року;
-свідоцтво про право власності на майно від 11 серпня 2015 року; 
-витяг з Державного реєстру речових прав від 24 липня 2015 року.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.
Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.
Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.
Згідно із частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справ № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок.
Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників.
Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.
Аналогічний правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18) та у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18), в яких вказувала про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації е допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акту погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акту, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки, правового значення вони не мають.
У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність позивача, якщо вони діяли добросовісно.
Установивши, що позивач не є суміжним землекористувачем щодо спірної земельної ділянки, межі якої узгоджено із належним (фактичним) суміжним землекористувачем ОСОБА_3 , а орган місцевого самоврядування, виносячи оскаржуване рішення діяв в межах повноважень, а порушень прав саме позивач оспорюваним рішенням, останнім не доведено, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки під час вирішення справи правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для задоволення поданої апеляційної скарги,виходячи з меж її доводів,та скасування ухваленого у справі судового рішення, відсутні.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Пунктом 1 ч. 3 статті 133 ЦПК України передбачено що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Згідно із п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та вирішення питання сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги - відсутні. 
В той же час, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Ратич Т.М. заявив клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу. 
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При вирішенні цього питання суд керувався статтею 137 ЦПК України, якою визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.
       Так, відповідно до вимог вказаної статті, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Докази на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу, отриману відповідачем, позивачем не надано. 
       При визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. 
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).
       Представника відповідача ОСОБА_1 адвокат Ратич Т.М. просить стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 11 800 грн. 00 коп. витрат, на оплату послуг адвоката. Свою вимогу мотивує тим, що 28 жовтня 2019 року відповідач уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Ратичом Т.М. і протоколом наради адвоката і клієнта погодили надання адвокатом правової допомоги у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2  на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 квітня 2019 року. Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 28 жовтня 2019 року та додаткової угоди № 1 до цієї угоди від цієї ж дати, сторони домовилися, що загальна вартість послуг адвоката становить 11 800 грн. 00 коп. 
Відповідно до звіту про надання послуг правової допомоги від 31 жовтня 2019 року, акту приймання передачі послуг № 1 від 31 жовтня 2019 року до договору про надання правничої допомоги від 29 жовтня 2019 року, вартість послуг адвоката складає 11 800 грн. 00 коп. і клієнт сплачує таку протягом 30 днів з моменту набрання рішенням суду першої інстанції у даній справі законної сили. Вказані вище докази долучені до матеріалів справи. 
Проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг з урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, з урахуванням принципу розумності та справедливості, а також того, що заявлений позивачем позов та подана апеляційна скарга до задоволення не підлягають, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 11 800 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 квітня 2019 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 11 800 грн. 00 коп. судових витрат за надання правничої допомоги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
       Повний текст постанови складено 18 лютого 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.