Номер провадження: 22-ц/813/5484/21 
Номер справи місцевого суду: 522/16447/15-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участі секретаря – Чепрас А.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 року (одноособово суддя Свячена Ю.Б.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства (колишнє публічне акціонерне товариство) «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)
10.08.2015 року акціонерне товариство (колишнє публічне акціонерне товариство) «Райффейзен Банк Аваль» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором у розмірі 698 254,45 доларів США.
Позов обґрунтовано наступним.
10.05.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/0077/74/74431 про надання споживчого кредиту у розмірі 97 465, 00 доларів США на строк до 10.05.2027 року із сплатою 13, 25 % річних. З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язання, 10.05.2007 року Банк уклав із ОСОБА_2 договір поруки №014/0077/74/74431/1, відповідно до якого останній поручився перед Банком за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 014/0077/74/74431.
Позичальник не виконав умови договору щодо повернення кредитних коштів та відсотків за їх використання, внаслідок чого у нього виникла прострочена заборгованість, яка станом на 21.05.2015 року складає 698 254, 45 доларів США, еквівалент по курсу НБУ станом на 21.05.2015 року становить 14 532 533, 86 гривень та складається із: заборгованості по кредиту у розмірі 97 216, 21 доларів США, еквівалент 2 023 328, 12 гривень; заборгованості по сплаті відсотків у розмірі 101 158, 66 доларів США, еквівалент 2 105 375, 80 гривень; пені за прострочення сплати кредиту та відсотків за період з 20.05.2014 року по 21.05.2015 року у розмірі 499 879, 83 доларів США, еквівалент 10 403 829, 94 гривень.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2015 року позовні вимоги Банка задоволені, суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банка заборгованість за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року в сумі 698 254,45 доларів США, еквівалент по курсу НБУ станом на 21.05.2015 року -14 532 533 гривень і судові витрати в рівних частках - 3 654,00 гривень.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.03.2017 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2015 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Рішенням Приморським районного суду м. Одеси від 11.07.2017 року позов Банка задоволено. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банка заборгованість за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року в розмірі 698 254,45 доларів США, еквівалент по курсу НБУ станом на 21.05.2015 року - 14 532 533,86 гривень і складається із: заборгованості по кредиту у розмірі 97 216,21 доларів США, еквівалент 2 023 328,12 гривень; заборгованості по сплаті відсотків у розмірі 101 158,66 доларів США, еквівалент 2 105 375,80 гривень; пені за прострочення сплати кредиту та відсотків за період з 20.05.2014 року по 21.05.2015 року у розмірі 499 879,83 доларів США, еквівалент -10 403 829,94 гривень, а також судові витрати - 3 654,00 гривень. 
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
Відповідач ОСОБА_1 не погодився із рішенням суду від 11.07.2017 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)        
Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:
Восени 2019 року йому стало відомо, що судом розглядалась справа № 522/16447/15-ц, по якій 11.07.2017 року постановлено рішення про задоволення позову Банка. У поданій до суду заяві ним зазначалось, що за зазначеним кредитним договором № 014/0077/74/74431 Банком з відповідача вже були стягнуті грошові кошти (сума боргу, тіло кредиту, % і пеня за договором). У зв`язку із розірванням зазначеного договору ще у 2008 році, був виданий (приватнім нотаріусом Мазаратій A.B.), нотаріальний напис і за заявою позивача відділом ДВС Приморського районного Управління Юстиції м. Одеси (далі-ВДВС) відкрито відповідне виконавче провадження щодо стягненню з нього тіла кредиту та інших коштів у вигляді % і штрафних санкцій за кредитним договором. Крім того, в заяві зазначено, що рішеннями Овідіопольського районного суду Одеської області та апеляційного суду Одеської області у 2008 році, зазначений договір № 014/0077/74/74431 розірвано, а нотаріальний напис визнаний дійсним, на підтвердження чого суду надані завірені копії документів. У зв`язку з цим він просив рішення суду від 11.07.2017р. по справі № 522/16447/15-ц скасувати і відмовити Банку у задоволенні позовних вимог, поданих до нього Банком повторно.
Позиція судів касаційної інстанції в аналогічних цивільних справах вказує на обґрунтованість його вимог щодо скасування рішення суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» в частині стягнення з ОСОБА 6 заборгованості за відсотками та підвищеними відсотками в сумі 17 000, 86 доларів США, суд першої інстанції правильно виходив із того, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитнім договором. Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, є безпідставними. Доводи касаційної скарги про те, що датою остаточного погашення всієї суми кредиту за договором від 26 грудня 2007року № ВТ1341 є 1 грудня 2027 року, суд не бере до уваги та відхиляє з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 22 березня 2012 року позивач направив відповідачу письмове повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, чим змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 1 грудня 2027 року на 22 квітня 2012 року. Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України - Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.02.2018 р. по справі № 564/2199/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6- 20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від ЗО вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.
Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд апеляційної інстанції. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Суд апеляційної інстанції встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося (див. пункт 54 цієї постанови), то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (див. пункт 54 цієї постанови), то необгрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду погоджується з аргументами відповідача про те, що позивач пропустив позовну давність, а також з таким висновком суду апеляційної інстанції і вважає аргументи, наведені позивачем у касаційній скарзі, необґрунтованими - Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі № 444/9519/12.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження N 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
У порушення вимог статей 212-214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог закону та обставин справи не врахували, не звернули увагу на те, що банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів та звернувся у листопаді 2009 року з вимогою щодо стягнення з боржника та поручителя всієї суми заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання, а зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитним договором, та за наявності судового рішення про стягнення суми кредиту і процентів дійшли неправильного висновку про часткове задоволення позову. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 17 лютого 2011 року по 28 січня 2016 року позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є безпідставними. При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне тлумачення вказаних норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про те, що банк має право кредитом (Постанова Верховного Суду від 12.09.18 № 473/825/1 б-ц).
У постанові від 04.07.2018 року у справі N 14-154цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору, що залишилося поза увагою апеляційного суду. Таким чином, після звернення про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Проте такі вимоги не заявлялися. Вказане свідчить, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення місцевого суду про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ ''ПриватБанк", яке відповідає закону (Постанова Верховного Суду від 12.09.18 № 404/476/16-ц).
З судового наказу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 червня 2007 року вбачається, що з ОСОБА З уже стягнута на користь ЗАТ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 085,33 грн (а. с. 167), тобто банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання користування кредитом. Заява позичальника не містить умов щодо стати процентів та інших платежів після закінчення дії договору. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі. є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Велика Палата Верховного Суду погоджується, що Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до п`яти років. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали. Суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок, що ПАТ КБ "ПриватБанк" пропустило передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк давності звернення до суду з позовом до 0С0БА_3, про застосування якого просив відповідач у справі. Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову банку до ОСОБА 3 (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019р. по справі № 202/26885/13-ц).
За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання (див. пункт 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі N 2-1169/11).
У разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.05.2018 року у справі № 444/9519/12).
Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" чи "інші причти, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення", не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи (близький за змістом висновок викладений у пункті 31 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року у справі № 127/2871/1 б-ц, у пунктах 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/11896/17 від 12.12.2018 року). Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційний суд не виконав належно зазначений процесуальний обов`язок з інформування позичальника. З огляду на висновки щодо порушення норм процесуального права судами першої й апеляційної інстанцій Велика Палата Верховного Суду вважає касаційну скаргу обґрунтованою (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 р. по справі № 461/10610/13-ц).
З фактичних обставин та письмових доказів вбачається, що грошові зобов`язання (за кредитним договором № 014/0077/74/74431 - тіло кредиту, % та пеня) раніше вже були стягнути у розмірі у три рази менше ніж за рішенням суду від 11.07.2017 року, суд необґрунтовано повторно стягнув з нього кошти за вказаним договором.
Суд повинен застосувати строк позовної давності до позовних вимог, пред`явлених Банком. Про судове рішення він не знав, документів або повісток по справі не отримував, про рішення суду дізнався випадково і відразу подав заяву про його скасування, і, оскільки участі у засіданнях суду по справі не приймав, заявити про терміни позовної давності не мав можливості.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
У поясненнях на апеляційну скаргу представник Банка зазначає:
10.05.2007 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/0077/74/74431 про надання кредиту у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 97 465, 00 доларів США на строк до 10.05.2027 року, процентна ставка по договору склала 13, 25 % річних. 
Відповідно до п. 5.5 кредитного договору, позичальник зобов`язався достроково здійснити повернення кредиту, процентів та інших платежів. Пунктом 6.5. кредитного договору встановлено, що кредитор має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору. Пунктом 10.1 кредитного договору встановлено, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених кредитним договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 10.05.2007 року Банк уклав із ОСОБА_2 договір поруки №014/0077/74/74431/1, відповідно до якого останній поручився перед Банком за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 014/0077/74/74431, п. 1.2 якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед Банком відповідати по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 , а п. 2.1 визначено, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що і позичальник. Сторони договору поруки визначили, що якщо до поручителя надійде вимога Банку про погашення суми заборгованості по кредитному договору і поручитель її не виконає, Банк має право звернути стягнення за рахунок майна поручителя (п.2.2 договору поруки). Відповідно до п.3.1 договору поруки, сторони встановили, що у випадку невиконання або неналежного виконання боржник зобов`язань по кредитному договору, поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність.
Позичальник не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором, не здійснює щомісячне погашення кредиту та не сплачує відсотки у розмірах і строки, передбачені договором, сума боргу є значною та щомісячно збільшується внаслідок нарахування відсотків і штрафних санкцій, що вимусило Банк звернутись до суду.
Банк має право на задоволення позову з підстав ст. ст. 526, 530, 553, 554, 625, 611, 1050, 1054 ЦК України.
Жодних доказів на підтвердження апеляційної скарги апелянт не надав, що протирічить вимогам ст. ст. 76,81 ЦПК України.
Підстави для скасування та ухвалення нового рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, відсутні.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторони неоспорені такі обставини.
10.05.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/0077/74/74431, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 97 465, 00 доларів США на строк по 10.05.2027 року із сплатою 13,25 % річних за користування кредитними коштами (а.с.12-29 т.1).
У забезпечення своєчасного та повного виконання вказаного зобов`язання, 10.05.2007 року Банк уклав із ОСОБА_2 договір поруки №014/0077/74/74431/1, відповідно до умов якого останній поручився перед Банком за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року (а.с.30-33 т.1).
10.08.2015 року Банк звернувся із позовом до позичальника ОСОБА_1 і його поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року і договором поруки № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року в загальному розмірі 14 532 533,86 гривень (а.с.3-6 т.1).
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2015 року позов Банка задоволено (а.с.79-83 т.1). 
16.12.2016 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про скасування заочного рішення суду від 29.10.2015 року і ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.03.2017 року, заочне рішення Примоського районного суду м. Одеси від 29.10.2015 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.94-97,110,111 т.1).
Судові повістки на 11.07.2017 року на ім`я відповідачів повернуті без вручення: ОСОБА_1 судова повістка не вручена із вказівкою, що «адресат не відомий» (а.с.127 т.1); ОСОБА_2 судова повістка не вручена із вказівкою, що «не проживає» (а.с.126 т.1).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2017 року позов задоволений (а.с.131-137 т.1).
Судом апеляційної інстанції встановлені нові обставини і досліджені нові докази.
23.04.2018 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про перегляд рішення суду від 11.07.2017 року за нововиявленими обставинами (а.с.149-154 т.1).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.10.2018 року ОСОБА_2 відмовлено у перегляді рішення суду від 11.07.2017 року за нововиявленими обставинами (а.с.203-205 т.1)
За заявами представника Банка 02.04.2018 року, видані виконавчі листи з примусового виконання рішення суду від 11.07.2017 року, за якими 08.05.2018 року відкрито виконавче провадження №56346610 (а.с.213,214 т.1).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.01.2019 року відмовлено у задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 (а.с.228,229 т.1).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2019 року відмовлено у задоволенні подання державного виконавця про зміну порядку та способу виконання рішення суду (а.с.153-160 т.2).
23.10.2019 року ОСОБА_1 в особі представника звернувся із заявою про перегляд рішення суду від 11.07.2017 року за нововиявленими обставинами (а.с.186-188 т.2).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2019 року представнику ОСОБА_1 відмовлено у перегляді рішення суду від 11.07.2017 року за нововиявленими обставинами (а.с.216-220 т.2).
29.01.2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду із клопотанням про поновлення процесуального строку, посилаючись на поважність причин пропуску строку (а.с.224-231 т.2).
До апеляційної скарги ОСОБА_1 надав: заяву від 23.10.2019 року про перегляд рішення суду від 11.07.2017 року за нововиявленими обставинами; фотокопію нотаріально посвідченої заяви представника Банка ОСОБА_3 від 03.03.2008 року, який діяв на підставі довіреності від 28.11.2006 року за №8106; лист ВДВС від 23-062008 року; копію постанови №В-9/936 від 23.06.2008 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №ВКІ №954093, виданого нотаріальною конторою Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області 05.06.2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банка 556 912,59 гривень; копію позовної заяви ОСОБА_1 до суду від 03.10.2008 року про визнання недійсним виконавчого напису; копію заперечень представника Банка від 26.11.2008 року на позовну заяву від 03.10.2008 року; копію рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.12.2008 року по справі №2-2258/08 за позовом ОСОБА_1 до Банка про оспорювання виконавчого напису і ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27.02.2009 року про залишення без змін рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.12.2008 року про відмову ОСОБА_1 у позові (а.с.233-244 т.2).
Між сторонами виникли правовідносини з виконання зобов`язань, зокрема кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, задовольняючи позов про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року в сумі 698 254,45 доларів США, еквівалент 14 532 533,86 гривень виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
У серпні 2015 року між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і договором поруки від 10.05.2007 року, а саме, заборгованості за кредитом, відсотками та пенею (а.с.3-6 т.1).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. ст. 526, 599, 610, 612 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Банк, як кредитор, виконав обов`язки за умовами договору, надавши кредитні кошти позичальнику, а останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами щомісячними фіксованими платежами (ануїтентний платіж) протягом всього строку дії договору, тобто до 10.05.2027 року, згідно графіку надання кредиту (додаток №1 до договору), тобто сторони погодили порядок та строки виконання зобов`язання.
У розумінні ч.1 ст. 526, ч.1 ст. 530, с. 610 та ч.1 ст. 612 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо повернення кредиту і сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно п. 13 кредитного договору від 10.05.2007 року, позичальник зобов`язався повертати кредит з процентами щомісячними фіксованими платежами (ануїтентний платіж) протягом всього строку дії договору, тобто до 10.05.2027 року (а.с.12 т.1).
З матеріалів справи вбачається, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість.
Пунктом 6.5 кредитного договору від 10.05.2007 року визначено право кредитора вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки тощо у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених договором. Таке дострокове погашення повинно бути здійснено позичальником не пізніше 30 календарного дня від дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення кредитора з вимогою дострокового погашення (а.с.17 т.1).
03.03.2008 року, Банк в особі представника, через приватного нотаріуса надіслав позичальнику ОСОБА_1 заяву, яка зокрема зазначала: між сторонами укладений кредитний договір № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року; станом на 16.06.2007 року заборгованість за кредитом становить – 97 216,21 доларів США еквівалент 490 941,86 гривень, заборгованість за нарахованими відсотками становить – 633,50 доларів США еквівалент 3 199,17 гривень, заборгованість за простроченими відсотками становить 7 246,37 доларів США еквівалент 36 594,16 гривень, пеня – 3 993,74 доларів США еквівалент 20 168,37 гривень, загальна сума заборгованості – 109 089,82 доларів США еквівалент 550 903,59 гривень; згідно ст. 592 ЦК України, заставодержатель вимагає дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо ця вимога не буде задоволена, зверне стягнення на предмет застави; додатково будуть стягнуті гроші у розмірі 6 009 за вчинення нотаріусом виконавчого напису (а.с.237 т.1).
Заява Банка в особі представника від 03.03.2008 року передана Капустіну О.Б. приватним нотаріусом (а.с.237 зворот т.1).
Нотаріальною конторою Овідіопольського районного нотаріального округу 05.06.2008 року був виданий виконавчий напис ВКІ №954093 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 556 912,59 гривень, а ВДВС, на підставі постанови від 23.06.2008 року, відкрито ВП №В-9/936 з примусового виконання виконавчого напису від 05.06.2008 року (а.с.238-244 т.2).
Суд першої інстанції, вирішуючи спір у 2015-2017 роках зазначені обставини не з`ясував і відповідно поза увагою суду залишилась та обставина, що ще у 2008 році Банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, оскільки у березні 2008 року повідомив позичальника про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року у розмірі 109 089,82 доларів США еквівалент 550 903,59 гривень (з врахуванням заборгованості за кредитом, відсотками і пенею), у червні 2008 року звернувся до нотаріуса з приводу отримання виконавчого напису, а у подальшому, у червні 2008 року звернувся до ВДВС із виконавчим написом з метою примусового виконання виконавчого напису.
Отже у березні 2008 року Банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а зі спливом строку кредитування, припинилося право позивача нараховувати, як проценти, так і неустойку у вигляді пені за кредитним договором.
За наявності виконавчого напису ВКІ №954093 від 05.06.2008 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 556 912,59 гривень, яка включала заборгованість за кредитом, процентами і пеню, а також витрати за вчинення виконавчого напису, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення із позичальника і його поручителя заборгованості за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року станом на 21.05.2015 року у розмірі 698 254, 45 доларів США, еквіваленті 14 532 533, 86 гривень.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у позові.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
оводи ОСОБА_1 у скарзі, що Банк скористався правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого зобов`язання за кредитним договором припинили свою дію у 2008 році, - прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового судового рішення про відмову у стягненні заборгованості за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року станом на 21.05.2015 року .
Твердження ОСОБА_1 у скарзі, що суд належним чином не сповістив його про розгляд справи 11.07.2017 року, також є обґрунтованими.
Судова повістка про виклик у судове засідання на 12 годину 11.07.2017 року на ім`я ОСОБА_1 , останньому не вручена із вказівкою «адресат не відомий».
Днем вручення судової повістки є: день вручення її під розписку; день отримання судом повідомлення про її доставлення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (ст. 128 ч.8 п.п.1-4 ЦПК України).
Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи (близький за змістом висновок викладений у п.31 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року у справі № 127/2871/16-ц, у пп.47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/11896/17 від 12.12.2018 року). Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційний суд не виконав належно зазначений процесуальний обов`язок з інформування позичальника (п.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року по справі № 461/10610/13-ц).
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ст. 376 ч.3 п.3 ЦПК України).
Доводи ОСОБА_1 у скарзі щодо підстав для застосування строку позовної давності до уваги не приймаються, оскільки позовна давність не застосовується у разі, якщо заявлені позовні вимоги є необґрунтованими.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 17 лютого 2011 року по 28 січня 2016 року, позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є безпідставними (постанова Верховного Суду від 12.09.2018 року по справі № 473/825/16-ц).
Заперечення представника Банка у поясненнях на скаргу із посиланням на те, що позичальник не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором, не здійснює щомісячне погашення кредиту та не сплачує відсотки у розмірах і строки, передбачені договором, сума боргу є значною та щомісячно збільшується внаслідок нарахування відсотків і штрафних санкцій, що вимусило Банк звернутись до суду і Банк має право на задоволення позову з підстав ст. ст. 526, 530, 553, 554, 625, 611, 1050, 1054 ЦК України, - не заслуговують на увагу.
У 2008 році Банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів (п.6.5 кредитного договору), оскільки в березні 2008 року повідомив позичальника про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року у розмірі 109 089,82 доларів США еквівалент 550 903,59 гривень (з врахуванням заборгованості за кредитом, відсотками і пенею), у червні 2008 року звернувся до нотаріуса з приводу отримання виконавчого напису і також у червні 2008 року звернувся до ВДВС із виконавчим написом з метою примусового виконання виконавчого напису.
У березні 2008 року Банк змінив строк виконання основного зобов`язання і зі спливом строку кредитування, припинилося право Банка, як кредитора, нараховувати проценти та неустойку у вигляді пені за кредитним договором.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі ст. 599 та ч.4 ст. 631 ЦК України, він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом (постанова від 28.03.2018 року Великої Палати Верховного Суду по справі № 444/9519/12).
Зі змісту позовної заяви від 10.08.2015 року не вбачається, що вимоги в частині стягнення відсотків заявлені Банком з підстав ч. 2 ст. 625 ЦК України (а.с.3-6 т.1).
Банком не заявлялись і судом першої інстанції не вирішувались вимоги про стягнення процентів за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10.05.2007 року з підстав ст. 625 ч.2 ЦК України.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Позивач не довів своїх позовних вимог, тому відсутні підстави для ствердження про порушення прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:  справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ст. 376 ч.ч.1 п.п.1-4, ч.2, ч.3 п.3 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми матеріального права і неправильно застосував – ст. ст. 526, 530, 553, 554, 625, 611, 1050, 1054 ЦК України, суд порушив норми процесуального права – ст. ст. 128, 223 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
СУДОВІ ВИТРАТИ 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про відмову Банку у позові, тому Банк не має права на відшкодування судових витрат. Судові витрати відповідачів підлягають відшкодуванню на підставі ст. 141 ЦПК України.
ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 року – скасувати.
Відмовити акціонерному товариству (колишнє публічне акціонерне товариство) «Райффайзен Банк Аваль» у позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/0077/74/74431 від 10 травня 2007 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови суду складено 01.03.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська 

                                                                Є.С. Сєвєрова