Справа №591/6766/20 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Сибільов О. В.	
Номер провадження 33/816/62/21 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/6766/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 07.12.2020, якою 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 
визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_3 ,
захисника – адвоката Сергеєвої С. А., 

В С Т А Н О В И В:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, оскільки він не керував т/з і не перебував у стані алкогольного сп`яніння, тому підстав для проведення огляду не було, свідки не допитані, судом залишено поза увагою клопотання про закриття провадження, до складання протоколу працівники поліції не роз`яснили йому права, вручений йому примірник протоколу не можливо прочитати, при цьому в нього внесені виправлення. Крім того, редакція ст. 130 КУпАП не передбачає можливості притягнення до відповідальності осіб, які керують т/з.
Постановою судді Зарічного районного суду м. Сум від 07.12.2020 ОСОБА_3 визнаним винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 10200 грн із позбавленням права керування т/з строком 1 рік. Стягнуто на користь держави 420,40 грн судового збору.
Згідно постанови судді, 21.10.2020 о 01:40 ОСОБА_3 керував автомобілем Honda Element н. з. НОМЕР_1 в м. Суми по вул. Петропавлівська, буд. 72 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, почервоніння обличчя, від проходження огляду відповідно до встановленого порядку на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою технічних засобів та в медичному закладі відмовився в присутності двох свідків, чим порушив п. 2.5 ПДР.
Вислухавши доводи ОСОБА_3 та його захисника Сергеєвої С. А., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 036170 від 21.10.2020, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що ОСОБА_3 керував т/з із ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на відповідний стан у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано і об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема:
- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , згідно яких 21.10.2020 близько 02:20 у їх присутності ОСОБА_3 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки т/з за допомогою технічного засобу, так і в закладі охорони здоров`я;
- показаннями в апеляційному суді свідка (працівника поліції) ОСОБА_7 , з яких убачається, що 21.10.2020 під час патрулювання у дворі одного із будинків по вул. Петропавлівській був виявлений автомобіль Honda Element н. з. НОМЕР_1 , який під час руху заїхав у бордюр. Водій вказаного т/з ОСОБА_3 виявляв ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим йому запропонували пройти відповідний огляд на місці або у закладі охорони здоров`я, на що він відмовився в присутності двох свідків;
- відеозаписами з персональних мобільних відеореєстраторів працівників поліції, з яких убачається як зі сторони водійських дверей т/з Honda Element н. з. НОМЕР_1 вийшов ОСОБА_3 , під час спілкування з яким у працівників поліції виникла підозра, що останній перебуває у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим йому запропонували пройти відповідний огляд на місці чи в закладі охорони здоров`я, на що він відмовився.
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленими в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. Письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності. При цьому необхідно зауважити, що стороною захисту не оскаржувався факт присутності двох свідків при відмові ОСОБА_3 проходити огляд на стан сп`яніння у встановлений законом спосіб. 
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що він не керував т/з, то вони не заслуговують на увагу, оскільки з відеозаписів вбачається, що зі сторони водійських дверей т/з Honda Element н. з. НОМЕР_1 вийшов ОСОБА_3 , що підтвердив у апеляційному суді свідок ОСОБА_8 , зокрема пояснивши, що зазначений т/з рухався підозріло, і водієм був саме ОСОБА_3 . При цьому вартою уваги є та обставина, що протягом тривалого часу спілкування з працівниками поліції ОСОБА_3 жодним чином не заперечував факту керування ним автомобілем. На цей факт вказує також й те, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 спілкувався з поліцейськими безпосередньо як водій, вказуючи, що він лише змінював місце стоянки т/з.
Відповідно роз`яснень ВСУ, викладених у абз. 3, 4 п. 27 постанови Пленуму від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із послідуючими змінами), керування т/з необхідно розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу, а згідно п. 1, 5 і 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971), кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія.
Проведене дослідження зазначених доказів дозволяє зробити однозначний та безсумнівний висновок, який виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цієї справи, а за вказаних у протоколі про адміністративні правопорушення та в постанові судді обставин ОСОБА_3 керував т/з, так як будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів керування ним т/з не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають. 
Крім того, питання встановлення наявності (чи відсутності) ознак стану сп`яніння, які є підставами для проведення огляду водія т/з, відноситься виключно до компетенції поліцейського, тому відповідні доводи апеляційної скарги, з урахування наведених вище обставин, також не підлягають задоволенню.
Твердження апеляційної скарги відносно того, що наданий ОСОБА_3 екземпляр протоколу не можливо прочитати є необгрунтованими, так як копія цього протоколу виготовлена шляхом заповнення бланку за допомогою копірувальної бумаги та цілком придатна для сприйняття зафіксованих у ній відомостей. При цьому жодних виправлень до протоколу не внесено, працівником поліції лише наведено кульковою ручкою інформацію щодо дати, часу та місця розгляду справи, не спотворюючи чи будь-яким іншим чином не змінюючи змісту цього процесуального рішення.
Є неприйнятними й доводи апеляційної скарги про порушення працівниками поліції права на захист, оскільки правом користуватися юридичною допомогою адвоката наділені особи, які притягуються до адміністративної відповідальності при розгляді справи (ст. 268 КУпАП). Тобто таке право виникає у особи лише після початку провадження у справі про адміністративне правопорушення, порушеної на підставі певного юридичного факту, а в інакшому випадку порушення неможливе із об`єктивних причин через відсутність самої події правопорушення. Під час проведення огляду водія на стан сп`яніння розгляд справи не відбувається, як і не вирішується питання винуватості/невинуватості особи, виконується тільки встановлена процесуальним законодавством процедура.
Як убачається з відеозапису подій, вказані вимоги закону дотримані, оскільки після невиконання ОСОБА_3 положень п. 2.5 ПДР працівники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення та роз`яснили йому права, у тому числі право на захист, яким останній повною мірою і скористався під час розгляду справи в суді.
Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги відносно того, що суддя суду першої інстанції не допитав свідків, оскільки справа розглянута на підставі наявних доказів, достатніх для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому в матеріалах справи відсутні жодні документи (заяви, клопотання тощо) з боку сторони захисту щодо необхідності виклику та допиту певних свідків. При цьому, на підставі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо, а тому доводи сторони захисту про те, що протокол про адміністративне правопорушення та письмові пояснення свідків не є доказами у справі не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають.
Також не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги про те, що суддя суду першої інстанції залишив поза увагою клопотання про закриття провадження, оскільки відсутність в матеріалах справи рішення судді, у якому б знайшло відображення відмова в задоволенні такого клопотання, не є порушенням процесуальних норм цього Кодексу, та жодним чином не порушує права ні захисника, ні ОСОБА_3 , враховуючи обґрунтований висновок про наявність в діях останнього складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, крім іншого, настає за відмову особи, яка керує т/з, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, а тому і поліцейським спочатку, і суддею суду першої інстанції у подальшому правильно установлені як факт керування т/з особою із ознаками сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, почервоніння обличчя), так і факт відмови цієї особи від проходження огляду щодо стану алкогольного сп`яніння в присутності 2-х свідків. Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших НПА чи підзаконних НПА, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, то у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_3 вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, порядок якого закріплений у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».
Доводи апеляційної скарги в частині того, що редакція ст. 130 КУпАП не передбачає можливості притягнення до відповідальності осіб, які керують т/з, є безпідставними і не відповідають дійсності.
Так, після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VІІІ від 22.11.2018, тобто з 01.07.2020, відповідальність, зокрема за керування т/з, в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, виключено з ст. 130 КУпАП і закріплено у ст. 286-1 КК.
Разом з тим, ЗУ в «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 17.06.2020 № 720-IX, який набрав чинності 03.07.2020, внесені зміни до ЗУ за № 2617-VIIІ, а саме, у пункті 1 Розділу І виключено підпункт 4, який запровадивши нову редакцію ст. 130 КУпАП, виключав адміністративну відповідальність за керування т/з у стані сп`яніння – відтак адміністративна відповідальність за ці дії відновлена з 03.07.2020.
Необхідно зазначити, що дійсно, ст. 130 КУпАП на офіційному веб-сайті Верховної Ради України викладена в ред. ЗУ № 2617-III від 22.11.2018 без врахування положень ЗУ № 720-1Х від 17.06.2020, однак цей факт сам по собі не впливає на кваліфікацію дій осіб, які вчинили адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП, оскільки, як зазначено вище, ЗУ № 720-1Х від 17.06.2020 виключено одну із норм ЗУ № 2617-V111 від 22.11.2018, у якій ст. 130 КУпАП викладалася в новій редакції, що свідчить про те, що після набрання чинності ЗУ № 720-1Х від 17.06.2020 ст. 130 КУпАП діє в попередній редакції.
Аналогічну правову позицію висловив і комітет Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності у своєму листі на адресу Верховного Суду № 04-27/12-2020/241031 від 15.12.2020.
Таким чином, ОСОБА_3 , щодо якого були підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння у встановленому законом порядку, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, а водій в усякому випадку не мав права ігнорувати вимоги законодавства України про адміністративні правопорушення, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні відносно ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.
Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення – ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, –

П О С Т А Н О В И В:

Постанову судді Зарічного районного суду м. Сум від 07.12.2020 відносно ОСОБА_9 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю постанову – без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Рунов В. Ю.