П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року
м. Рівне

Справа № 572/4007/19
Провадження № 22-ц/4815/196/21

Головуючий у Сарненському районному суді 
Рівненської області: суддя Березень Ю.В.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини):
о 15 год. 46 хв. 05.11.2020 в 
м. Сарни Рівненської області 
Повний текст рішення складено: 10.11.2020. 

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи: 
позивача – адвокат Турович Сергій Миколайович;

за участі: сторін і представника позивача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у спільному майні на 1\2 частину садового (дачного) будинку, 
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності у спільному сумісному майні як співзабудовника на 1\2 частину збудованого під час шлюбу та прийнятого в експлуатацію об`єкта будівництва – садового (дачного) будинку АДРЕСА_1 загальною площею 86, 9 м2. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що 25 жовтня 2017 року шлюб, зареєстрований 17 вересня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Сарненського районного управління юстиції Рівненської області, між сторонами розірвано. Посилається на те, що під час шлюбних відносин вони разом побудували садовий (дачний) будинок в АДРЕСА_1 , де й проживали. Зараз в будинку мешкає відповідач. 
Оскільки нормами ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України та 317, 319, 321, 368, 372 ЦК України презюмується, що спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому вважав, що він підлягає поділу між сторонами, виходячи з рівності частин – по 1\2 частці кожному. 
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні зазначеного позову до ОСОБА_2 .
У поданій апеляційній скарзі позивач покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, які полягали у невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенні норм процесуального права через хибну оцінку доказів у справі та позбавленні права на допит свідків зі сторони ОСОБА_1 .
На її обґрунтування зазначалося про безпідставне відхилення клопотання про відкладення розгляду справи, внаслідок чого не було допитано ряд свідків, клопотання про виклик яких він заявляв раніше. Вважає, що в порушення ст. 178 ЦПК України та постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц йому копії відзиву на позовну заяву не направлялося, чим порушено його право на подання заперечення проти відзиву.
Заявник звертає увагу, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року ухвалене на тих обставинах, що позивач не представив при реєстрації спірного будинку документів, які б уповноважували його подати заяву про державну реєстрацію прав власності від імені відповідача. При цьому підставою для скасування рішення про державну реєстрацію жодним чином не стосувалося питань, пов`язаних із фізичним станом, цілісністю конструкції, порушенням будівельних норм при зведенні чи будь-яких інших щодо будівельно-технічного стану будинку. Отже, ОСОБА_2 , дізнавшись, що позивач звернувся до суду за поділом спільного майна, пред`явила позов до Рівненського окружного адміністративного суду, який і скасував рішення про державну реєстрацію. Тобто скасування цієї реєстрації відбулося виключно з формальних міркувань і не оформляється саме з корисливих мотивів відповідача.
Тому вважав, що садовий (дачний) будинок був уведений в експлуатацію та щодо нього зареєстроване право власності як на повноцінну будівлю, а перевірені судом докази свідчать про те, що позивач брав участь у його будівництві разом із допитаними свідками, є укладеними договори про підключення комунікацій (електроенергію, газопостачання), а відповідач проживає там на постійній основі. Однак, дослідивши ці обставини, суд не дав їм належної правової оцінки.
Вважає, що при вирішенні питання про правовий режим набутого під час шлюбу майна слід виходити з презумпції права спільної власності подружжя на це майно. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на відповідача, яка її спростовує. Між тим, жодних належних і допустимих доказів про те, що будівництво велося за її особисті кошти чи нею одноосібно, ОСОБА_2 надано не було.
Оскільки незавершене будівництво, зведене за час шлюбу, за визначених законом умов може бути визнаним об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове – про визнання за ним права власності у спільному сумісному майні як співзабудовника на 1\2 частку збудованого за час шлюбу садового (дачного) будинку АДРЕСА_1 загальною площею 86, 9 м2.
У поданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу – відхилити. При цьому посилалася на обґрунтованість відмови суду у клопотанні про відкладення судового засідання, адже позивач не надав жодного доказу про поважність причин відсутності. Щодо невручення копії відзиву на позовну заяву, то вказувалося про її направлення за адресою, зазначеною у позові. 
Вважає, що ОСОБА_1 не було надано будь-яких доказів про те, що спірний будинок існує фізично. Надані ним фотографії не свідчать про такий факт, оскільки не містять дати проведення зйомки. Не містить даних про садовий (дачний) будинок в урочищі "Вовчі гори" масиву "Жовтневий" с. Костянтинівка Сарненського району Рівненської області як об`єкт спільної сумісної власності сторін і декларація про майновий стан і доходи за 2016-2017 роки. Не погоджувалася із твердженнями позивача щодо укладених договорів на постання електроенергії, позаяк не вказує про закінченість спірного будинку. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із незабезпечення позивачем фактичних даних та з огляду на це відсутність доказів про вартість об`єкта незавершеного будівництва, обставини дотримання будівельних норм при будівництві, ступінь його готовності та технічної можливості закінчення будівництва.
Оскільки ОСОБА_1 не було належним чином обґрунтовано своїх доводів про спільну сумісну власність подружжя, тому в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності у спільному майні на 1\2 частку садового (дачного) будинку відмовлено.
Проте з такими висновками суду колегія суддів погодитися не може. 
Як з`ясовано судом, і ці обставини видно з матеріалів справи, протягом часу з 17 вересня 2000 року по 25 жовтня 2017 року сторони перебували у зареєстрованому Відділом актів громадянського стану Сарненського районного управління юстиції Рівненської області шлюбі, актовий запис №114 (а.с. 8-8, зв.).
На а.с. 14-16, зв. міститься технічний паспорт серії НОМЕР_1 на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_1 , що складений Товариством з обмеженою відповідальністю "Консалтингова компанія "Білд Лайф" на користь замовника технічної інвентаризації - ОСОБА_2 . Даний паспорт виготовлено 03 травня 2017 року і його змістом підтверджено, що садовий (дачний) будинок складається із першого поверху (загальна площа – 50, 3 м2, основна – 7, 4 м2, допоміжна – 42, 9 м2) та мансарди (загальна площа – 36, 6 м2, основна – 36, 6 м2), а до складу господарських будівель та споруд включено ворота металеві, огорожу металеву та колонку з металевої труби.
Також встановлено, що між відповідачем та ДПТОЛЗ ВП "Служба електропостачання" 20 червня 2012 року укладено договір №305014 про користування електричною енергією в зазначеному будинку (а.с. 17-19, зв.). Споживачу присвоєно особовий рахунок № НОМЕР_2 і надавачем послуг їй нараховувалася плата за використану електроенергію (а.с. 20-20, зв.).
З рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року, яке набрало законної сили, вбачається, що 21 червня 2017 року державним реєстратором Комунального підприємства "Сарненське бюро технічної інвентаризації" Сарненської районної ради Рівненської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована заява ОСОБА_2 про державну реєстрацію права власності на садовий (дачний) будинок АДРЕСА_1 . 23 червня 2017 року цим самим державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35835420, за змістом якого за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на зазначений будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1283663256254).
Даним судовим рішенням визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Сарненське бюро технічної інвентаризації" Сарненської районної ради Рівненської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 23 червня 2017 року, індексний номер: 35835420.
Підставою для задоволення Рівненським окружним адміністративним судом позову ОСОБА_2 було те, що оспорюване рішення державного реєстратора прийняте за заявою, що подана неналежною особою – ОСОБА_1 . Інших мотивів протиправності рішення державного реєстратора судом наведено не було (а.с. 21-23, зв.).
Тому колегія суддів бере до уваги, що показаннями допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , технічним паспортом серії НОМЕР_1 на садовий (дачний) будинок, договором від 20 червня 2012 року №305014 про користування електричною енергією, розрахунком заборгованості за використану електроенергію (особовий рахунок № НОМЕР_2 ) і обставинами, встановленими рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року, стверджується про факт існування спірного незакінченого будівництвом садового (дачного) будинку АДРЕСА_1 та достатній стан для прийняття його до експлуатації. Отже, ці обставини свідчать про фактичну (але на час вирішення спірних відносин юридично не підтверджену) готовність об`єкта незавершеного будівництва.
Так, згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Приходячи до переконання про задоволення позову, апеляційним судом також ураховується наявність постанов Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) та від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19), де зроблено такі правові висновки.
Системне тлумачення категорій "Об`єкт нерухомого майна" (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та "Об`єкт незавершеного будівництва" (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення щодо неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
За правилами ч. 3 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Норми статей 60, 61, 68-70 СК України передбачають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, доводи позивача про будівництво спірного садового (дачного) будинку за спільні кошти у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та його фактичне завершення, наслідком чого є використання ОСОБА_2 будинку за функціональним призначенням, відповідають обставинам справи. Спірний об`єкт незавершеного будівництва не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється у встановленому законом порядку з вини відповідача, а тому твердження ОСОБА_1 про визнання незавершеного будівництва об`єктом спільної сумісної власності подружжя є обґрунтованим. 
Разом з тим, визначення правового режиму об`єкту незавершеного будівництва не є тотожним визнанню права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, а тому не обумовлюється необхідністю попередньої реєстрації права на таке майно в установленому законом порядку.
Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.
Підставою для прийняття нового судового рішення – про задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.
На підставі ст. 331 ЦК України, ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст. 60, 61, 68-70 СК України, постанов Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18) та від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19), керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2020 року скасувати.
Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1\2 частину об`єкта незавершеного будівництва садового (дачного) будинку АДРЕСА_1 . 
Позивач: ОСОБА_1 ; проживає: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 02.03.2021

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 Н.М.Ковальчук 

С.С.Шимків