ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

01 лютого 2021 року                                                                        м. Чернівці
справа № 722/479/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретаря Вовкун Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» Жукова Дмитра Олександровича

учасники справи

позивач ОСОБА_2 
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський»

за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський», ОСОБА_2 на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2020 року, головуючий у першій інстанції Унгурян С.В.

встановив:

        ОСОБА_2 у квітні 2020 року звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» про стягнення заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні.
       Зазначала, що прийнята на посаду бухгалтера Товариства з обмеженою 

Справа №722/479/20                                                 Головуючий у 1 інстанції Унгурян С.В.
Провадження №22-ц/822/42/21 Доповідач Половінкіна Н.Ю. 
відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» з 21 серпня 2017 року наказом від 18 серпня 2017 року №19-к.
Наказом від 16 липня 2018 року №02-к звільнена з посади бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» за власним бажанням за п.1 ст.38 КЗпП України.
Посилалася на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» при звільнені не здійснено виплату заробітної плати за червень 2018 року в сумі 2167 грн. 15 коп., за період з 1 по16 липня 2018 року в сумі 1739 грн. 68 коп. та компенсації за 21 календарний день невикористаної відпустки в сумі 3667 грн.
       Зверталась до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» та Управління Держпраці у Чернівецькій області щодо порушення права на оплату праці.
Просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» заробітну плату за червень 2018 року в сумі 2167 грн. 15 коп., заробітну плату за липень 2018 року в сумі 1739 грн. 68 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 105085 грн. 62 коп. з урахуванням інфляційних втрат в сумі 10620 грн. 79 коп., компенсацію за 21 календарний день невикористаної відпустки в сумі 3667 грн.
Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в сумі 2667 грн. 21 коп., компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку в сумі 2435 грн. 30 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 543 грн. 87 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 56846 грн. 29 коп.
       Допущено негайне виконання в частині виплати заборгованості по заробітній платі в сумі 2667 грн. 21 коп.
       Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» в апеляційній скарзі просить рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2020 року в частині з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в сумі 2667 грн. 21 коп., компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку в сумі 2435 грн. 30 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 543 грн. 87 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 56846 грн. 29 коп. скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» в цій частині відмовити.
Зазначає, що висновки суду про те, що надмірні виплати не можуть бути враховані у розрахунках з ОСОБА_2 , оскільки не відображені у бухгалтерському обліку Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський», не відповідають обставинам справи, звітності з Єдиного соціального внеску, за якою ОСОБА_2 за період роботи нараховано заробітну плату в сумі 36257 грн. 18 коп., банківським випискам про виплати ОСОБА_2 на суму 89920 грн. 76 коп.
З огляду на переплату не існувало обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» з виплати ОСОБА_2 належних звільненому працівникові сум та відсутня відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку.
Посилається на неправильне застосування судом першої інстанції положень ст.233 КЗпП України, оскільки за висновками суду першої інстанції про встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з дня остаточного розрахунку, ОСОБА_2 передчасно звернулася до суду з позовом.
Ураховуючи, що ОСОБА_2 було звільнено 6 липня 2018 року, остання мала звернутися з позовом не пізніше 7 жовтня 2018 року, а звернулася до суду 3 квітня 2020 року, не просила поновити строк на звернення до суду, не зазначала про поважність його пропуску.
Недобросовісність дій ОСОБА_2 щодо звернення до суду через 21 місяць має бути оцінена у вигляді відмови у стягненні компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, вихід за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 543 грн. 87 коп. не зверталася. 
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2020 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» на користь ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 3906 грн. 83 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 84842 грн. 02 коп. 
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про звільнення ОСОБА_2 наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» від 6 липня 2018 року № 06.07.20181 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогули, недоведеності звільнення ОСОБА_2 наказом від 16 липня 2018 року №02-к на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.
Посилається на встановлення актом Управління Держпраці у Чернівецькій області інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 26 грудня 2018 року №ЧВ-1512/18/321/НД/АВ звільнення ОСОБА_2 з посади бухгалтера наказом від 16 липня 2018 року №02-к на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. 
Судом першої інстанції помилково визначено заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» по заробітній платі перед ОСОБА_2 за період з 1 червня 2018 року по 6 липня 2018 року.
Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми статті 116 КЗпП України, відсутні підстави для зменшення розміру сум виплат, належних ОСОБА_2 , спору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» та ОСОБА_2 щодо розміру сум виплат немає. 
У відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» залишити без задоволення.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» підлягає задоволенню частково, апеляційна скарга ОСОБА_2 - залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає в частині.
       Задовольняючи позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» про стягнення заробітної плати та проведення розрахунку про звільнення частково, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в сумі 2667 грн. 21 коп., компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку в сумі 2435 грн. 30 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 543 грн. 87 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 56846 грн. 29 коп.
       На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив не здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» виплати ОСОБА_2 при звільненні заробітної плати за період з 01.06.2018 року по 06.07.2018 року та компенсації за невикористану основну щорічну відпустку 21 календарний день.
При цьому суд першої інстанції вважав недоведеним звільнення ОСОБА_2 наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» від 16 липня 2018 року №02-к на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням.
Водночас суд першої інстанції вказав, що надмірно виплачені ОСОБА_2 кошти не можна розцінювати як виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» обов`язку щодо сплати заробітної плати, оскільки законом встановлений інший порядок повернення надмірно сплачених сум. 
Пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17, суд першої інстанції зменшив розмір середнього заробітку, урахувавши принцип пропорційності, частку задоволених судом позовних вимог про стягнення заробітної плати та її складових по відношенню до заявлених позовних вимог. 
Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 не пропущений строк, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України, за обставин не здійснення         Товариством з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» фактичного розрахунку з ОСОБА_2 .
Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
ОСОБА_2 рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2020 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку в сумі 2435 грн. 30 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 543 грн. 87 коп. не оскаржується.
Заслуговують на увагу посилання Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» в апеляційній скарзі на вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог.
Згідно із вимогами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.
При цьому згідно з п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.
За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову ОСОБА_2 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» заробітної плати за червень 2018 року в сумі 2167 грн. 15 коп., заробітної плати за липень 2018 року в сумі 1739 грн. 68 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 105085 грн. 62 коп. з урахуванням інфляційних втрат в сумі 10620 грн. 79 коп., компенсації за 21 календарний день невикористаної відпустки в сумі 3667 грн.
Обставинами, якими   ОСОБА_2 обгрунтовувала позовні вимоги, зазначала не здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» виплати ОСОБА_2 при звільнені заробітної плати за червень 2018 року в сумі 2167 грн. 15 коп., за період з 1 по16 липня 2018 року в сумі 1739 грн. 68 коп. та компенсації за 21 календарний день невикористаної відпустки в сумі 3667 грн.
       Отже, ОСОБА_2 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не зверталась.
Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам необхідно виходити з того, що порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, порушення вимог статті 59 ЦПК щодо допустимості засобів доказування, необґрунтована відмова суду в задоволенні клопотання осіб, які беруть участь у справі, у дослідженні доказів (стаття 60 ЦПК), порушення вимог статті 215 ЦПК щодо змісту рішення суду тощо.
У разі скасування рішення суду у зв`язку з порушенням норм 
процесуального права (частина третя статті 309 ЦПК) апеляційний суд повинен зазначити причинний зв`язок між порушенням норми процесуального права та прийняттям неправильного рішення.
За таких обставин рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2020 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» на користь ОСОБА_2 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 543 грн. 87 коп. підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права.
Не можна погодитися з доводами ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на доведеність звільнення ОСОБА_2 наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» від 16 липня 2018 року №02-к на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.
Судом першої інстанції встановлено звільнення ОСОБА_2 з посади бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» наказом від 6 липня 2018 року №06.07.20181 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогули.
За змістом частини першої, третьої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу.
Згідно ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу  він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Отже, укладення та припинення трудового договору оформляється наказом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 наведеної норми передбачено, що ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показаня свідків.
За змістом частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини 1 статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.  
Встановлення актом Управління Держпраці у Чернівецькій області інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 26 грудня 2018 року №ЧВ-1512/18/321/НД/АВ звільнення ОСОБА_2 з посади бухгалтера наказом від 16 липня 2018 року №02-к на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням само по собі не доводить звільнення ОСОБА_2 з посади бухгалтера наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» від 16 липня 2018 року №02-к на підставі ст.38 КЗпП України за відсутністю інших доказів, зокрема, наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» від 16 липня 2018 року №02-к, запису в трудовій книжці ОСОБА_2 про звільнення на підставі наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» від 16 липня 2018 року №02-к, не оспорення ОСОБА_2 наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» від 6 липня 2018 року №06.07.20181 про звільнення.
Навпаки, акт Управління Держпраці у Чернівецькій області інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 26 грудня 2018 року №ЧВ-1512/18/321/НД/АВ в частині звільнення ОСОБА_2 з посади бухгалтера наказом від 16 липня 2018 року №02-к на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням спростовується наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» від 6 липня 2018 року №06.07.20181 про звільнення.
З огляду на наведене не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 помилкове визначення судом першої інстанції заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» по заробітній платі перед ОСОБА_2 за період з 1 червня 2018 року по 6 липня 2018 року.
Крім того, твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неправильне застосування норм статті 116 КЗпП України, відсутність підстав для зменшення розміру сум виплат, належних ОСОБА_2 , є безпідставними.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. 
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом у квітні 2020 року, тобто зі спливом одного року 9 місяців після звільнення з роботи, яке мало місце 6 липня 2018 року; судом не встановлено, що ОСОБА_2 не знала про це право, або були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право; Товариство з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» запречувало наявність обов`язку з виплати заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки, сума невиплаченої при звільненні заробітної плати  в сумі 2667 грн. 21 коп., компенсації за невикористану основну щорічну відпустку в сумі 2435 грн. 30 коп. є більш, ніж у 16 разів меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні 84842 грн. 02 коп.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський», колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 56846 грн.29 коп. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат ОСОБА_2 , пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин. 
З огляду на наведене доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський», на які є посилання в апеляційній скарзі, про наявність підстав для відмови ОСОБА_2 у стягненні компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними.
       Не можна погодитися з доводами Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» про відсутність обов`язку з виплати ОСОБА_2 заробітної плати та компенсації за невикористану основну щорічну відпустку при звільненні за наявності перевиплат ОСОБА_2 в сумі 53663 грн. 58 коп.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною третьою статті 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України та частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з пунктом 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, компенсація за невикористану відпустку входить до фонду додаткової заробітної плати.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Стаття 22 Закону України «Про оплату праці» забороняє суб`єктам організації оплати праці в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Частиною п`ятою статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Стаття 127 КЗпП України допускає можливість відрахування із заробітної плати тільки у випадках, передбачених законодавством України.
Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
Визначений частиною другою статті 127 КЗпП України перелік підстав, що дають право роботодавцю з власної ініціативи провадити утримання із заробітної плати працівників, є вичерпним.
Такі утримання здійснюються з метою покриття заборгованості працівників перед установою чи організацією, де вони працюють. Роботодавець не вправі робити відрахування, якщо для цього немає підстави, передбаченої законодавством.
Розмір відрахування із заробітної плати обмежується нормами статті 128 КЗпП України.
Згідно зі статтею 129 КЗпП України не допускаються відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно із законодавством не звертається стягнення.
З огляду на наведене суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що відсутні підстави для зарахування Товариством з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» коштів нарахованої заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки у рахунок повернення переплати.
Не заслуговують на увагу доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» про пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду з позовом.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження  № 61-23170сво18) зроблено висновок, що «звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган)».
У частинах першій, другій статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».
Остаточний розрахунок із ОСОБА_2 не проведено. 
Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку звернення ОСОБА_2 до суду з заявою про вирішення трудового спору у строки, визначені ч.1 ст.233 КЗпП України.
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» задовольнити частково.
Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 жовтня 2020 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» на користь ОСОБА_2 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 543 грн. 87 коп. скасувати.
У позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, відмовити.
В решті залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 11 лютого 2021 року.

Головуючий                                                Н.Ю. Половінкіна
       
Судді                                                                М.І. Кулянда

О.О. Одинак