справа № 754/13311/19                                                головуючий у суді І інстанції Скрипка О.І.
провадження № 22-ц/824/3950/2021          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

        ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

 03 березня 2021 року                                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф.,  Нежури В.А.,	
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на  рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та компенсацію додаткових витрат на дітей, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та компенсацію додаткових витрат на дітей. Свої вимоги мотивувала тим, що від шлюбу з відповідачем та спільного проживання вона має двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2019 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 10.06.2019 року і до досягнення дітьми повноліття.
 
Позивач зазначає, що вона повністю самостійно утримує дітей, а інших доходів, окрім заробітної плати, вона не має. Коштів, які стягуються з відповідача на підставі судового наказу, не вистачає на утримання двох дітей. За підрахунками позивача, сума першочергових найнеобхідніших витрат на утримання дітей складає приблизно 25 300,00 грн. Такі витрати вона самостійно не має можливості нести, а тому вона вважає, що батько, який є фізично здоровим та працездатним, може сплачувати щомісячно 10 000,00 грн. на утримання дітей. Вона неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією про здійснення ним додаткових витрат на дітей, проте відповідач посилається на судовий наказ і категорично відмовляється надавати гроші на додаткові витрати на дітей. Посилаючись на ст.192 СК України, позивач вважає, що у неї є підстави для зміни розміру аліментів, оскільки на її утриманні знаходяться двоє дітей, вона самостійно сплачує комунальні послуги, а також погіршився стан здоров`я у дітей, зросли витрати на їх лікування, оздоровлення та навчання, а отже її матеріальний стан погіршився. Відтак, позивач просить збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на її користь, та стягнути з нього аліменти на утримання дітей в розмірі 10 000,00 грн.
 
Крім того, позивач вказала на те, що за її розрахунками додаткові витрати на лікування дітей та додаткове навчання (розвиток здібностей)  складають 28 583,55 грн., а тому вважає, що  відповідач має компенсувати їй 14 051,78 грн.
 
При цьому посилається на те, що відповідач працює, має заробітну плату в розмірі 23000,00 грн. на місяць, має достатній фінансовий стан, залишив їй борги за сплату комунальних послуг за квартиру та пропонує їй самостійно сплачувати кредит за квартиру, інших дітей та утриманців боржник не має.
 
Рішенням  Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 додаткові витрати за період з 17.05.2019 року по 08.09.2019 року на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 5 384 грн. 89 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач,ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на обставини зазначені в позові, на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції в частині незадоволених вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
 
При цьому зазначає, що судом всупереч вимогам ст. 182, 192 СК України не враховано погіршення стану здоров`я дітей, яке відбулося у період між виданням судового наказу про стягнення аліментів від 10.06.2019 року та датою подання позовної заяви 10.09.2019 року. Матеріальний стан отримувача аліментів, позивача, погіршився. Апелянт вважає, що судом безпідставно відмовлено у зміні розміру аліментів, переведені їх у тверду грошову суму. Вказує, що судом не враховано покращення матеріального стану  відповідача.  Крім того, апелянт не погоджується з висновком щодо відмови у компенсації частини додаткових витрат на дітей за період з 17.05.2019 року по 08.09.2019 року, які на її думку є обґрунтованим та  підтвердженими.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи обставини справи та предмет спору, дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 від спільного шлюбу та проживання мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_4 (т.1, а.с.13, 14).
 
Судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з 10 червня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття (т.1, а.с.20).
 
Аліменти стягуються з заробітної плати відповідача, що підтверджується довідками про доходи з місця роботи - Українського інституту національної пам`яті, в тому числі довідкою від 11.03.2020 року (т.1, а.с.222), а також відомостями згідно з інформаційним фондом Державного реєстру фізичних осіб - платників податків станом на 06.05.2020 року (т.2, а.с.26).
 
Позивач просила задовольнити її вимоги та збільшити розмір аліментів на утримання дітей до 10 000,00 грн. щомісячно, вказуючи на те, що розміру стягнутих аліментів недостатньо для утримання дітей, а її матеріальний стан погіршився. Крім того. просила суд стягнути половину понесених нею додаткових витрах за період з 17.05.2019 року по 08.09.2019 року, що обумовлені погіршенням стану здоров`я дітей та необхідних для розвитку їх здібностей.
Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд виходив з того, що не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, оскільки позивачем не надано належних доказів в обґрунтування даних позовних вимог. Натомість, суд вважав за можливе частково задовольнити позовні вимоги позивача про стягнення додаткових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на дітей в розмірі 5 384,89 грн., відмовивши в задоволенні інших вимог через їх недоведеність.
При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
 
За змістом статей 150, 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
 
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
 
Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно з частиною першої статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду.
 
У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 
 
 Вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.
 
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК  України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосована при наявності відповідних обставин для цього.
Так, суд першої інстанції не прийняв до уваги твердження позивача в обґрунтування вимог на те, що розміру стягнутих аліментів недостатньо для утримання дітей, а її матеріальний стан погіршився, оскільки вказані твердження не доведені належними доказами по справі. При цьому, суд першої інстанції вважав, що довідки про доходи як позивача, так і відповідача не свідчать про наявність суттєвих змін в розмірах їх доходів на момент звернення позивача до суду з даним позовом. При цьому, суд зауважив і на те, що судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів було видано судом 10.06.2019 року, а з даним позовом позивач звернулась вже 10.09.2019 року. Надана позивачем довідка про розмір її доходу свідчить про те, що станом на момент звернення до суду істотного погіршення її майнового стану не відбувалось. Суд першої інстанції при ухваленні рішення, серед іншого виходив з того, що позивачем не надано доказів такого погіршення і на момент постановлення рішення (а.с.41 т.2). Так само, відсутні і докази погіршення стану здоров`я позивача, оскільки надані нею медичні документи стосуються лише 2009 року (а.с.43а, 44).
Поряд з цим, суд першої інстанції встановив, що надана відповідачем довідка про доходи за 2020 рік від 09.12.2020 року № 04/81 також свідчить про відсутність значного покращення матеріального стану відповідача на момент постановлення рішення.
А відтак вважав, що доказів того, що після видачі наказу про стягнення аліментів у відповідача покращилося матеріальне становище або змінились обставини, визначені ст.192 СК України, що дають підстави для збільшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни її матеріального чи сімейного стану, стану її здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у збільшенні розміру аліментів. Інші доводи позивача (витрати на школу, консультації лікарів, подарунки друзям, хобі тощо) не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для збільшення розміру аліментів, встановлених ст.192 СК України. Те ж саме стосується і посилань позивача на недостатність субсидії, на збільшення розміру комунальних витрат, наявності боргу відповідача по ним, а також наявності кредитної заборгованості, оскільки дослідження цих питань виходить за межі предмету спору і жодним чином не стосуються аліментних зобов`язань. Виїзд же відповідача за кордон у травні-червні 2019 року та серпні 2019 року також жодним чином не свідчить про значне покращення його матеріального стану. Що ж стосується тверджень позивача про те, що майнових стан сторін та інші обставини не враховувались судом при стягненні аліментів, то суд звернув увагу на те, що позивачем самостійно було обрано такий спосіб стягнення аліментів, як звернення до суду в наказному порядку.  
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено підстав для задоволення позовних вимог, передбачених ст.192 СК України, оскільки відсутні докази того, що після ухвалення рішення про стягнення аліментів у відповідача покращилося матеріальне становище або суттєво змінились обставини, що дають підстави для збільшення розміру аліментів. При цьому, суд вірно врахував, що судовий наказ було видано 10.06.2019 року, з даним позовом позивач звернулася 10.09.2019 року, тобто через три місяці і матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тих обставин, що протягом цих трьох місяців у стягувача суттєво погіршився матеріальний стан чи у боржника суттєво поліпшилося матеріальне становище, або виникли інші обставини які свідчать про можливість збільшення розміру аліментів.
 
Що ж стосується доводів апеляційної скарги в цій частині, то всі вони зводяться  до переоцінки доказів, які існували на час постановлення судового наказу, тобто були відомі позивачу на час її звернення до суду з заявою про стягнення аліментів, а отже, розцінюються апеляційним судом критично.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції, також вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо вимог позивача про стягнення додаткових витрат, які підлягають частковому задоволенню, оскільки доводами апеляційної скарги  вони не спростовані.
 
Згідно ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
 
Предметом доказування в справах даної категорії є наявність особливих обставин для понесення додаткових витрат, інших істотних обставин. Спір між батьками щодо розміру додаткових витрат може бути вирішено судом.
 
Відповідно до ч.1 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
 
А відтак, вірним є висновок суду першої інстанції,  що батьки дитини мають дотримуватись положень ч.1 ст.157 СК України щодо спільності прийняття рішень у всіх питаннях, що стосуються дитини. При цьому, наявність матеріальної можливості одного з батьків забезпечити оплатне навчання чи придбання коштовних речей для дитини не вказує на те, що його половину зобов`язаний сплачувати інший з батьків, з яким не було погоджено такий розмір оплати і який такої матеріальної можливості не має. Суд першої інстанції вірно вважав, що частина понесених позивачем витрат, не є витратами,  що викликані особливими обставинами, понесення яких одним з батьків обов`язково зумовлюють стягнення їх половини з іншого.
При цьому, апеляційний суд виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку поданим позивачем доказам, а саме: суд вірно звернув увагу на те, що більшість квитанцій, наданих позивачем, не містять прізвища платника, що не дозволяє провести однозначну ідентифікацію та стверджувати, що ці витрати понесено саме позивачем та саме на потреби дітей (витрати на одяг, подушку, канцтовари, рюкзак). Неналежними доказами вважав і копії розписок щодо масажу та репетиторських послуг, оскільки вони складені від руки фізичними особами без зазначення прізвищ, підписи цих осіб не засвідчені, відсутні квитанції про сплату за ці послуги, а з клопотанням про допит свідків позивач не зверталась. Також, відсутні і квитанції щодо витрат на поїздку в Карпати, витрати на урочисті події, придбання підручників з англійської мови для 10-го класу, оскільки розписка класного керівника, яка також ніким не засвідчена, також не є належним доказом, що підтверджує такі витрати. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку що неналежність доказів є підставою для відмови позивачу у задоволенні позову в цій частині (а.с.45, 46, 50, 51 т.1 ).
Щодо витрат на відпочинок доньки у Християнському таборі, то суд вважав вказані вимоги необґрунтованими, виходячи з вищенаведених положень ст.157 СК України, оскільки вказані витрати не відносяться до таких, що зумовлені особливими обставинами, а також не узгоджувались з відповідачем. Крім того, відсутні належні докази того, що позивачем було понесено будь-які витрати на цю поїздку, оскільки надані нею докази свідчать про внесення пожертви, а не сплати за відпочинок дитини. Крім того, така пожертва була здійснена іншою особою, а не позивачем. Надана ж розписка є неналежним доказом, оскільки підпис особи, що її склала є незасвідченим, а клопотання про допит свідка позивачем не заявлялось (а.с.47, 48, 70, 71, т.1).
В той же час, суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем чеки та квитанції (а.с.110-217 т.1) підстав для задоволення позову також не дають, оскільки вони не містять прізвища платника, а частина їх стосується періоду після 08.09.2019 року, до якого позивач просить стягнути додаткові витрати. Відтак, зазначені квитанції були вірно відхилені судом.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Отже, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, не підтверджуються належними та допустимими доказами і жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

 
Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська

                                                                                                             В.А. Нежура