ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 р. 	Справа № 480/5696/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.11.2020, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, м. Суми,  по справі № 480/5696/20
за позовом               ОСОБА_1  
до              Управління Державної міграційної служби України в Сумській області                      
про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( далі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (надалі по тексту відповідач), в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 18.08.2020 № 70 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати розглянути питання щодо прийняття рішення про оформлення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу від 18.08.2020 № 70 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання розглянути питання щодо прийняття рішення про оформлення документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту  відмовлено повністю.
Позивач, не погодившись з рішенням суду  першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне  застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Сумського окружного  адміністративного суду від 13.11.2020 року  скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення  Сумського окружного  адміністративного суду  від 13.11.2020 року-без змін.
Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом УДМС України в Сумській області від 29.07.2020 № 63 заяву   ОСОБА_1 від 29.07.2020 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято до розгляду (а.с. 30-38). 
В заяві позивач в обґрунтування такої заяви, зокрема, зазначено, що всі рідні мешкають в Україні, син є громадянином України, проходив службу в зоні АТО з 30 квітня 2017 року по травень 2020 року. Також позивач зазначила, що бажає проживати на Батьківщині, де народилася, оскільки по національності є українкою (а.с.30-34). 
Відповідачем було проведено 04.08.2020 співбесіду із позивачем, в результаті якої відповідачем було проведено аналіз тверджень заявниці, про складено відповідний протокол співбесіди. В процесі проведення співбесіди позивач повідомила, що вона є громадянкою Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою м. Охтирка, Сумська область, Україна; українкою за національністю, християнкою за віросповіданням, розлученою, має середнє технічну освіту. Постійне місце її проживання - АДРЕСА_1 , де вона по теперішній час прописана. На підтвердження своєї особи та громадянства позивач надала національний паспорт НОМЕР_1 , виданий 15.03.2018 року УМВС Росії по Орловській області, в якому підтверджено місце її народження та місце реєстрації. 
Також під час співбесіди позивачка повідомила, що в 1992 році вона разом з чоловіком виїхали з території України до м. Вологда Російської Федерації, куди чоловік був направлений для проходження військової служби. Після народження дітей, позивач в 1997 році привезла на територію України спочатку свою доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а через два роки сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для того, щоб вони навчалися в школі, та залишила їх разом зі своєю матір`ю.  Син та донька на день проведення співбесіди мешкають на території України та є її громадянами. Після розлучення з чоловіком у 2000 році, позивач легально перетнула кордон України та до 2009 року кожні три місяці виїжджала та в`їжджала на територію України. Як повідомила позивач на співбесіді, в 2009 році вона вперше нелегально перетнула державний кордон у Велико-Писарівському районі. Цього ж року її депортували та заборонили в`їзд на 1,5 року. В 2017 році було прийнято рішення про її примусове повернення з України з забороною в`їзду на територію України терміном 5 років, але територію України вона не покинула та в 2018 році постановою Зарічного районного суду м.Суми прийнято рішення про її примусове видворення. В 2018 року вона виїхала до Російської Федерації, де 12.04.2018 року оформила закордонний паспорт з метою подальшого легального перетину кордону України. Однак, через діюче рішення про заборону в`їзду працівники прикордонної служби не дозволи їй 23.04.2018 перетнути державний кордон України. В серпні 2018 року вона здійснила незаконний перетин кордону України та до квітня 2019 року мешкала в м. Охтирка, поки її не притягнули до адміністративної відповідальності та не зобов`язали примусово покинути територію України. Крім цього відповідачем було прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України терміном на 10 років. Після повернення до Російської Федерації вона 6 місяців мешкала в м. Пенза у своїх знайомих та працювала в магазині продавцем. 30.08.2019 року, позивач здійснила черговий незаконний перетин державного кордону України та до жовтня 2019 року мешкала в м. Охтирка. 17.10.2019 року її було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення діючого міграційного законодавства, а 29.11.2019 - до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 332-2 КК України (нелегальний перетин державного кордону України), за що вона відбувала покарання в місцях позбавлення волі з 05.02.2020 по 05.06.2020. Після звільнення з місць позбавлення волі, вона 29.07.2020 звернулася до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Після проведення співбесіди, дослідження документів, відповідачем прийнято наказ від 18.08.2020 №70 “Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту”. Таке рішення відповідач у відповідному висновку від 18.08.2020  мотивував тим, що під час співбесіди позивач не зазначала жодних обставин щодо підтверджували б обґрунтовані побоювання у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки зазначені позивачем в заяві умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не є тими умовами, за якими особа визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до    Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", то наказ управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 18.08.2020 № 70 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідає вимогам чинного законодавства.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з  наступного.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
 Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Директива Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/ЕU від 13 грудня 2011 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі:(а) смертна кара або приведення її у виконання; (Ь) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання заявника в країні походження та (с) серйозна і індивідуальна загроза життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
 Частиною сьомою статті 7  Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"  встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
За змістом ч.1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Згідно з ч.4 ст. 8  Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"  рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
 Частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що  рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
 Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
При цьому, для надання особі статусу  біженця визначальним є обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.
  Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
 При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. 
Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
 Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
 Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
 Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
 Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
 Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
 Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Водночас, відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16 березня 2012 № 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (далі - Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.
 Як вбачається з матеріалів справи, наказом  Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 18.08.2020 року №70  відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту  на підставі  висновку головного спеціаліста сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України в  Сумській області.
Згідно висновку головного спеціаліста сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України в  Сумській області від 18.08.2020 року заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є  очевидно  необгрунтованою і не містить умов, зазначених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону  України «Про  біженців та  осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».  
Висновок  щодо прийняття рішення про відмову позивачу в оформленні  документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка  потребує додаткового  захисту головним спеціалістом сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України в  Сумській області було складено за результатом  проведеного аналізу тверджень позивача на підставі матеріалів особової справи, протоколу співбесіди та інформації по країні походження. 
Так, відповідачем було проведено 04.08.2020 співбесіду із позивачем, в результаті якої відповідачем було проведено аналіз тверджень заявниці, про що складено відповідний протокол співбесіди. 
В процесі проведення співбесіди позивач повідомила, що вона є громадянкою Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою м. Охтирка, Сумська область, Україна; українкою за національністю, християнкою за віросповіданням, розлученою, має середнє технічну освіту. Постійне місце її проживання - Російська Федерація, Орловська область, Свердлівський район, с. Давидово, вул. Лугова, буд. 9, де вона по теперішній час прописана. На підтвердження своєї особи та громадянства позивач надала національний паспорт НОМЕР_1 , виданий 15.03.2018 року УМВС Росії по Орловській області, в якому підтверджено місце її народження та місце реєстрації. 
Під час співбесіди позивачка повідомила, що  в 2009 році вона вперше нелегально перетнула державний кордон у Велико-Писарівському районі. Цього ж року її депортували та заборонили в`їзд на 1,5 року. В 2017 році було прийнято рішення про її примусове повернення з України з забороною в`їзду на територію України терміном 5 років, але територію України вона не покинула та в 2018 році постановою Зарічного районного суду м.Суми прийнято рішення про її примусове видворення. В 2018 року вона виїхала до Російської Федерації, де 12.04.2018 року оформила закордонний паспорт з метою подальшого легального перетину кордону України. Однак, через діюче рішення про заборону в`їзду працівники прикордонної служби не дозволи їй 23.04.2018 перетнути державний кордон України. В серпні 2018 року вона здійснила незаконний перетин кордону України та до квітня 2019 року мешкала в м. Охтирка, поки її не притягнули до адміністративної відповідальності та не зобов`язали примусово покинути територію України. Крім цього відповідачем було прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України терміном на 10 років. Після повернення до Російської Федерації вона 6 місяців мешкала в м. Пенза у своїх знайомих та працювала в магазині продавцем. 30.08.2019 року, позивач здійснила черговий незаконний перетин державного кордону України та до жовтня 2019 року мешкала в м. Охтирка. 17.10.2019 року її було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення діючого міграційного законодавства, а 29.11.2019 - до кримінальної відповідальності.
Під час співбесіди позивач повідомила, що до України приїхала з метою щоб побачити сина, повертатися до Росії бажання не має, оскільки  нікуди повертатися, з сестрою, у якої позивачка була прописана та мешкала, вона посварилася. 
Причин за яких позивач може стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності за конвенційними ознаками позивач під час співбесіди не повідомила.
Отже, в даному випадку під час співбесіди позивач не повідомляла про наявність фактів переслідувань щодо неї на території країни громадянської належності за ознаками раси, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань. 
Про будь-які акти дискримінації на території Російської Федерації, які б були пов`язані з її національністю, як українки, вона теж не заявляла, що підтверджується протоколом співбесіди.
Таким чином, матеріалами справи не підтверджується, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на наявність умов  визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки через проходження її сином військової служби в зоні Антитерористичної операції в період часу з 30 квітня 2017 року по травень 2020 року, що підтверджується довідкою від 20.08.2018 №1345д, виданою командиром військової частини НОМЕР_2 молодшому сержанту ОСОБА_3 , від односельців надходили погрози, колегія  суддів вважає  необгрунтованими, з огляду на таке.
Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”  або зазнати серйозної  шкоди,  пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС           2011/95/EU та пункту 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”. Притому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати неї свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН, або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU.
Позивач під час проведення співбесіди не заявляла про факти її утисків, переслідування, дискримінації з боку влади Російської Федерації чи будь-якого насилля через проходження її сином, громадянином України, військової служби в зоні АТО.  
У відкритих джерелах інформації по країні походження не повідомляється про факти переслідування громадян Російської Федерації, родичі яких є громадянами України та офіційно проходять службу в зоні АТО в лавах Збройних Сил України.
Згідно інформації підрозділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Сумській області від 03.08.2020 №412/23-2020 позивачка за обліками Генерального секретаріату Інтерполу не значиться.
ОСОБА_1  під час співбесіди не повідомляла про побоювання за своє життя чи свободу в разі повернення до країни громадянської належності, а лише заявляє про небажання це робити, оскільки у неї не має куди повертатися. 
Крім того,  про  обставини відносно того, що позивачу від односельців почали надходити погрози вбивства, позивачем під час проведення співбесіди не зазначалося, натомість позивач повідомила, що до України приїхала з метою побачити сина.
Як свідчить інформація по країні походження, на території Російської Федерації не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявниці в разі повернення до країни походження.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача про наявність умов за яких позивач відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необгрунтованими.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у позивача відсутні умови, зазначені        пунктами 1        чи        13        частини першої    статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"    для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржений наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 18.08.2020 №70 є правомірним, а тому  скасуванню не підлягає.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену  в постанові  від 07.02.2018 року  по справі 818/1151/15, як на правову  підставу наявності  у  позивача можливості щодо ненадання документальних доказів  в  підтвердження своїх доводів про визнання її біженців або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки  у вказаній постанові суд дійшов такого висновку у разі коли твердження заявника щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту співпадають із відомими фактами, які є правдоподібними, натомість заява позивача взагалі не містить підстав передбачених пунктами 1        чи        13        частини першої    статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"    для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.   
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 
Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача колегією суддів не встановлено. 
Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 по справі № 480/5696/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський