19.01.21
22-ц/812/62/21
Провадження № 22-ц/812/62/21 Суддя першої інстанції Нікітін Д.Г.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

19 січня 2021 року м. Миколаїв Справа № 487/3742/20
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Нікітіна Д.Г., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за позикою,
 
В С Т А Н О В И В:
03 липня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у якому зазначав, що 10 грудня 2016 року він надав ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 124 045 грн 38 коп. Факт надання грошових коштів підтверджується розпискою від 10 грудня 2016 року, відповідно до якої, відповідач зобов`язався повернути позичені кошти в строк до 10 липня 2017 року. Станом на день подання позовної заяви ОСОБА_1 борг не повернув. 
Посилаючись на викладене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь за період з 02 липня 2019 року по 02 липня 2020 року заборгованість за позикою у розмірі 179 154 грн 07 коп., що складається із суми позики – 124 045 грн 38 коп., процентів за користування коштами відповідно до статті 1048 ЦК України – 16 160 грн 12 коп., 3% річних 11 092 грн 52 коп., інфляційних витрат – 27 855 грн 85 коп. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 179 154 грн 07 коп. заборгованості за договором позики. Також розподілено судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач одержані грошові кошти за договором позики не повернув у визначений домовленістю сторін строк,   позовні вимоги кредитора є обґрунтованими та такими, що повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника, оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував справжню правову природу укладеної між сторонами розписки, оскільки грошові кошти були отримані ним не у власність, а для подальшого розміщення за договором позики. Передача позичених коштів саме у власність є істотною умовою договору позики відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України. Наявність у тексті розписки, що гроші передаються для подальшого розміщення свідчать про те, що укладення договору позики не відбулося. Між тим суд першої інстанції ці аргументи та докази відповідача не досліджував, оцінку їм не надавав. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , вважав доводи скарги безпідставними, а рішення місцевого суду законним, обґрунтованим, постановленим з повним і всебічним дослідженням матеріалів справи.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті  7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що згідно з розпискою від 10 грудня 2016 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі   124 045 грн 38 коп., які зобов`язався повернути до 10 липня 2017 року.
Позичені кошти ОСОБА_1 відмовляється повертати, тому позивачем було нараховано проценти за користування позикою відповідно до процентної ставки НБУ за період з 02 липня 2019 року по 02 липня 2020 року в сумі 16 160 грн 12 коп., 3 % річних від простороченої суми – 11 092 грн 52 коп. та інфляційні витрати в розмірі 27 855 грн. 85 коп.
Предметом спору та доказування у цій справі є повернення коштів, одержаних за вказаним договором позики, доведення виконання (чи невиконання) відповідачем обов`язку повернення коштів.
Частинами 1, 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
Частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1 статті 1046 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 
Сторонами визнається факт укладення договору та отримання відповідачем спірної суми коштів.
Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.
Так, згідно із частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
Отже, у частині 1 статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.
Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.
Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною 3 статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.
Аргументи апеляційної скарги про те, що за договором позики передача позичених коштів саме у власність є істотною умовою договору позики відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України є помилковими та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки зазначена правова норма таких істотних умов договору позики не містить. З наведених правових норм вбачається, що істотними умовами договору позики є предмет договору, ціна договору та строк дії договору. Предметом договору виступають як кошти, так і предмети, визначені родовими ознаками. Отже законодавець не конкретизує та не пов`язує отримання позичальником коштів з подальшим їх розпорядженням. Наявність у тексті розписки фрази, що «гроші передаються для подальшого розміщення», не свідчить про будь-якій іншій зміст укладеного між сторонами договору. Той факт, що відповідач витратив отримані від позивача кошти за вказаною розпискою на укладення інших договорів позики або будь-яке інше їх розміщення, не звільняє відповідача (позичальника) від обов`язку, визначеному у договорі позики, щодо повернення позичених коштів в обумовлений сторонами строк. Отже суд першої інстанції правильно не взяв до уваги надані відповідачем на підтвердження розміщення позичених коштів договори позики, укладені між відповідачем та ОСОБА_5 , а також довіреність останнього на представництво його інтересів. 
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повний текст постанови складено 19 січня 2021 року.