Номер провадження: 22-ц/813/2247/21 
Номер справи місцевого суду: 523/3007/19
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 37

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2021 року        м.Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 червня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, 
ВСТАНОВИВ:

22 лютого 2019 року ОСОБА_3 звернулася з позовною заявою до Суворовського районного суду м. Одеси, якою просила встановити факт її проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 в період з травня 2004 року по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавши за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 . Позовні вимоги мотивувала тим, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складається з вказаної вище квартири. Позивач стверджує, що вона з травня 2004р. по день смерті ОСОБА_5 постійно проживала з ним однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, спочатку в комунальній квартирі по АДРЕСА_2 , а згодом в квартирі АДРЕСА_1 . Вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Втім, оформити право на спадщину вона не має можливості, так як нотаріусом у цьому їй було відмовлено, з посиланням на відсутність достатніх документів підтверджуючих їх спільне проживання. На її думку такі обставини є підставою для визнання за нею права власності на спадкову квартиру (т.1, а.с 1-92).
24 червня 2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Малиновський О.М.) позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 з вересня 2006року по ІНФОРМАЦІЯ_4 в квартирі АДРЕСА_1 . В частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, відмовлено. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 768,40грн (т.2, а.с 79-82).
27 липня 2020 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 направив апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 червня 2020 року. Апелянт не погоджується із зазначеним рішенням, вважає його винесеним з грубим порушенням їх прав, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим оскаржуване рішення, на думку апелянта, підлягає скасуванню. Апелянта зазначає, що оскаржуване рішення ґрунтується на показах свідків та письмових доказах, на підставі яких суд першої інстанції дійшов до висновку про сумісне проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 . Апелянт звертає увагу на те, що в судовому рішенні перекручені покази деяких свідків. Висновок суду першої інстанції про постійне місце проживання ОСОБА_3 спростовується заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини від 19 вересня 2018 року, поданої приватному нотаріусу, в якій ОСОБА_7 своєю адресою реєстрації та проживання зазначає АДРЕСА_4 . В матеріалах справи відсутні будь-які докази в підтвердження того, що ОСОБА_3 сплачувала комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 , оскільки комунальні послуги за вказану квартиру сплачувалися особисто ОСОБА_5 у тому числі за рахунок його субсидій. Крім того, організація поховання та оплата витрат на поховання також не може свідчити про факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 . На думку апелянта, судом першої інстанції безпідставно було відхилено клопотання адвоката Шимбарьова О.В. про відкладення розгляду справи, призначеного на 22.06.2020 року, оскільки він знаходився в судовому засіданні в Овідіопольському районному суді Одеської області. Таким чином, суд першої інстанції грубо порушив право відповідача на участь у судовому засіданні. Апелянт просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.06.2020 року скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити (т.2 а.с.89-92).
Судове засідання було призначене на 11 лютого 2021 року. Сторони про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, клопотань про проведення судового засідання за допомогою відеоконференцзв`язку не подавали. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
При цьому було відхилено клопотання представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про відкладення слухання справи, оскільки саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, а учасники провадження не позбавлені можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до частини 4 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, у клопотанні ж про відкладення розгляду справи, поданої 11 лютого 2021 року представником ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , не зазначено причин, які безпосередньо перешкоджають взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з визнання відповідачами певного періоду спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , наданих сторонами доказів та показань свідків, допитаних в судовому засіданні.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та звертає увагу на наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження органу приватизації № 195675 на ім`я ОСОБА_5 Управлінням ЖКГ Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності на житло від 17 липня 2006р., яким було посвідчено його право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.22-24).
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Факт його смерті підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної РАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області на підставі а/з про смерть № 7961 (т.1, а.с.27).
Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із зазначеної вище квартири.
Згідно копії спадкової справи №4/2018р. до майна померлого ОСОБА_5 , із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_3 (т.1 а.с.154), як особа, яка вважає, що більше п`яти років проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , із відповідними заявами завернулись також ОСОБА_1 (т.1, а.с.174) та ОСОБА_4 (т.1 а.с.182), як племінниці померлого. Спадкоємець ОСОБА_8 , племінник померлого, у передбачений шестимісячний строк, з дня відкриття спадщини звернувся до нотаріуса із заявою від 19 вересня 2018р., якою відмовився від її прийняття (т.1, а.с.170).
Інших спадкоємців за законом та/або за заповітом після смерті ОСОБА_5 матеріали спадкової справи не містять та судом не встановлено.
Згідно наданих з боку сторін пояснень та обставин, які визнанні сторонами по справі, судом встановлено, що ОСОБА_5 до 2006 р. проживав за адресою: АДРЕСА_5 , а після отримання, в порядку приватизації, у приватну власність квартири АДРЕСА_1 , переїхав до неї де і проживав до своєї смерті. При цьому сторони по справі визнали той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали з 2006р. по 2013р. однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, що в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. 
Вважаючи оскаржуване судове рішення необґрунтованим, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції пояснення деяких свідків у оскаржуваному судовому рішенні були перекручені, з приводу чого апеляційний суд зазначає наступне.
Щодо доводів апелянта відносно показань ОСОБА_9 , зокрема щодо того, що останній раз вона відвідувала ОСОБА_5 ще у 2015 році, оскільки в подальшому він лікувався у іншого сімейного лікаря, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що останній контакт ОСОБА_5 та ОСОБА_9 відбувся принаймні 16.04.2018 року, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією направлення на консультацію (т.1, а.с.143). 
Щодо сумнівів апелянта у поясненнях наданих ОСОБА_8 у суді першої інстанції, апеляційний суд звертає увагу, що з аудіуозапису судового засідання від 18.09.2019 року вбачається, що пояснень про смерть ОСОБА_5 у 2019 році, як про те зазначає апелянт, ОСОБА_8 надано не було.
Щодо посилань апелянта на пояснення свідків  ОСОБА_10  та ОСОБА_11 , апеляційний суд вважає обґрунтованими мотиви відхилення судом першої інстанції їх пояснень, оскільки ОСОБА_10  в гостях жодного разу в квартирі  ОСОБА_5  не була, щодо спільного їх проживання нічого не знає.  ОСОБА_11 ж який є головою ОСББ з 2006р. взагалі перший раз спілкувався з ОСОБА_5 лише у 2017р. та мав епізодичне спілкування з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , та не може доводити або спростовувати факт спільного їх проживання.
З вищевикладеного вбачається і безпідставність висновку апелянта, що пояснення ОСОБА_11 та перелічені апелянтом документи (апеляційний суд звертає увагу, що до таких документів відноситься виключно довідка ОСББ Мрія 66, виписана самим ОСОБА_11 ) спростовують факт постійного проживання ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 у його квартирі.
Посилання ж апелянта на неналежність і недопустимість розрахункової книжки № НОМЕР_2 та довідки від 27.09.2018р. № 13 як доказів, оскільки вони не підтверджують факт проживання позивачки у спірній квартирі після 2013 року апеляційний суд відхиляє, оскільки як вбачається з вищенаведених доказів ОСОБА_3 є користувачем послуг кабельного телебачення провайдера ТОВ ТРК «Бріз» з дати підключення (10 жовтня 2009р.) по день видачі довідки в кв. АДРЕСА_1 , тобто по 27 вересня 2019 року (т.1, а.с. 49). 
Також у апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач сплачувала комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 . Апеляційний суд відхиляє такі доводи апелянта як безпідставні, оскільки з наданих позивачем копій квитанцій та виписок з банківського рахунку вбачається, що ОСОБА_3 сплачувались рахунки за надання комунальних послуг за вищевказаною адресою як до так і після смерті ОСОБА_5 (т.1, а.с.59-63,68), що зокрема підтверджує і факт постійного її проживання у квартирі АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 .
Посилання апелянта на неповідомлення позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про смерть ОСОБА_5 попри те, що вона знала їх номери телефонів, посилання на перебування ОСОБА_1 на час смерті та поховання ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні, так само як і посилання на те, що відповідачі 22.06.2020 року прибули до Суворовського районного суду м. Одеси у призначений час, втім секретарем судового засідання було їм повідомлено про те, що суд вже видалився для прийняття рішення, що позбавило їх права на участь у судовому засіданні та надання пояснень, не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки у порушення вимог чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України жодними належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджуються.
Безпідставними є також і посилання про оголошення судом перерви з 22.06.2020 року по 24.06.2020 року. Так апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З довідки складеної секретарем судового засідання ОСОБА_12 22.06.2020 року вбачається, що у судове засідання учасники справи не з`явились. С оскаржуваного судового рішення вбачається, що повний текст судового рішення було складено 24.06.2020 року, а відтак ухвалення рішення у даній справі саме 24.06.2020 року є обґрунтованим та таким, що відповідає нормам цивільно-процесуального законодавства.
Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідачі, наполягаючи на тому, що у 2016р. ОСОБА_5 вигнав ОСОБА_3 з квартири та з того часу вони разом не проживали повинні були довести відповідні обставини. 
Однак, ані протягом розгляду справи у суді першої інстанції, ані при зверненні із апеляційною скаргою жодних належних, допустимих та достатніх доказів в обґрунтування наведених обставин суду надано не було.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного законодавства, практику Верховного Суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 червня 2020 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

16.02.2021 року                                                                 м. Одеса