П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7692/20	
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Димерлія О.О.
суддів: Єщенка О.В. ,  Танасогло Т.М. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року по справі № 420/7692/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення індексації грошового забезпечення,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивачка) звернулась до суду з позовом, у якому просила: 
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року включно, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця;
- базовим місяцем при нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року визначити січень 2008 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму завданої їй шкоди в розмірі 76 344,15 грн., у зв`язку з не нарахуванням індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що під час проходження позивачкою військової служби за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року, відповідачем не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення. Позивачка звернулася до командира військової частини із заявою, у якій просила нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за час проходження нею служби у Військовій частині НОМЕР_1 , однак відповідачем було надано відповідь, в якій повідомлено, що індексація грошового забезпечення не виплачувалась згідно до роз`яснень Департаменету фінансів Міністерства оборони України « 248/1485 від 26.03.2018 року.
За наслідками розгляду зазначеної справи Одеським окружним адміністративним судом 04 листопада 2020 року прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись частково з вказаним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В своїй скарзі скаржник зазначає, що при вирішенні спору судом залишено поза увагою, що проведення індексації грошового забезпечення перебуває у прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів. Військова частина НОМЕР_1 не є прибутковою установою, а відповідними бюджетами не було закладено асигнувань на індексацію грошового забезпечення.
Також, Військова частина НОМЕР_1 посилається на те, що Порядком проведення індексації грошових доходів населення не передбачений механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди. Відповідач діяв на виконання роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року №248/3/9/1/2, згідно до яких, у зв`язку з внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого  Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, індексацію грошового забезпечення військовослужбовців слід не нараховувати до окремого роз`яснення.
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з урахуванням наступного.
Судом першої та апеляційної інстанцій установлено, що у період з 01.01.2015 року ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та 09.01.2018 року позивачку виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби.
01.07.2020 року позивачка звернулася до відповідача із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити за період 01.01.2016 року по 09.01.2018 року індексацію грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням базового місяця «січень 2008 року». Також просила надати завірений витяг з наказу командира військової частини (по стройовій частині) в частині виключенні її зі списків особового складу частини та довідку про виплачене грошове забезпечення в цьому періоді, із зазначенням всіх складових видів грошового забезпечення, в т.ч. індексації.(а.с.5-6)
Однак, Листом командира Військової частини НОМЕР_1 позивачці було відмовлено у задоволенні її заяви та надано довідку від 04.08.2020 року № 641, яка містить інформацію лише про загальний розмір грошового забезпечення, що зумовило її звернутись за судовим захистом із даним позовом.(а.с.7-8)
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що не нарахування та не виплата ОСОБА_1  індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року є порушенням вимог Закону № 1282-ХІІ, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, та прав позивачки. При цьому, підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, а тому для нарахування позивачу індексації має бути базовим січень 2008 року.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-ХІІ ( далі - Закон № 1282-ХІІ).
Статтею 1 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно до ст.2 Закону № 1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст.4 Закону № 1282-ХІІ ).
Відповідно до ст.6 Закону № 1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Абзацом 8 пункту 4 Порядку передбачено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Учасниками справи не заперечується, що в період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.
При цьому, відповідач, Військова частина НОМЕР_1 не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону № 1282-ХІІ для проведення індексації, а правомірність своїх дій обґрунтовує роз`ясненнями Департаменту фінансів Міністерства оборони України.
У спірних правовідносинах, Військова частина НОМЕР_1 повинна діяти відповідно до вимог Закону № 1282-ХІІ, який має вищу юридичну силу, аніж відповідні роз`яснення.
Доводи відповідача про те, що в межах наявного фінансового ресурсу можливості виплатити індексації грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України у січні 2016 року - лютому 2018 року у Міністерства оборони України не було колегія суддів відхиляє, так як вони не відповідають нормам Закону № 1282-XII та Порядку № 1078, зокрема п. 11, яким визначено, що додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.
Отже, в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Тобто, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17.
Крім того, безпідставними є посилання скаржника, Військової частини НОМЕР_2 , на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, згідно до яких визначено не нараховувати індексацію до окремого роз`яснення.
Як вже зазначалось, обов`язок здійснення індексації грошових коштів (грошового забезпечення) населення визначений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». В свою чергу, роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України мають лише рекомендаційний характер, а тому не можуть бути підставою для не нарахування та не виплати позивачу індексації за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року.
Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо наявності законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині. 
Разом з тим, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивачка проходила службу і який виплачував їй грошове забезпечення. Саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачці індексацію грошового забезпечення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
У даній правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачці.
Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивачки ще не порушено.
За таких обставин, у даному випадку повноваження щодо розрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивачці з урахуванням базового місяця «січень 2008 року» наразі відсутні.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 15.10.2020 року по справі № 240/11882/19.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийнято рішення в частині задоволення позовних вимог щодо застосування січня 2008 року як базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення із неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вирішив скасувати рішення в цій частині та у скасованій частині прийняти нове.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року по справі № 420/7692/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо застосування січня 2008 року як базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року.
У вказаній частині прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо застосування січня 2008 року як базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 09.01.2018 року – відмовити.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року по справі № 420/7692/20 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Танасогло Т.М.