ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 р.	Справа № 520/12680/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., м. Харків, повний текст складено 25.11.20 року по справі № 520/12680/2020
          за позовом        ОСОБА_1  
          до        Військової частини НОМЕР_1                   
          про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає про протиправність відмови відповідача щодо нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно з підстав ненадання рапорту про нарахування та виплату такої компенсації, оскільки позивач звертався до відповідача з відповідною заявою. Вважає, що суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму при вирішенні цієї справи, оскільки жодна зі сторін не спростовувала факт звернення ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 за виплатою грошової компенсації. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, на рішення від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії», зазначає, що суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду.
Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 25.07.2014 року по 16.11.2018 року.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 19.11.2018 року №238, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира батареї протитанкових керованих ракет з 16.11.2018 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено на військовий облік до Київського РВК міста Харкова.
З метою надання роз`яснень щодо отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, позивач звернувся 11.05.2020 року з заявою до командира військової частини НОМЕР_1 (а.с. 10, 11).
Листом від 11.06.2020 року №40/17/27/3-1924/А-47 позивача повідомлено про відсутність правових підстав для здійснення нарахування та виплати відповідної грошової компенсації, оскільки позивачем не подано відповідного рапорту командиру частини (а.с.12).
Позивач, не погодившись із невиплатою йому сум відповідних компенсацій, через свого представника, звернувся до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не звертався до відповідача з рапортом про нарахування та виплату компенсації за неотримане речове майно, тому у відповідача не виникло обов`язку здійснювати виплату такої компенсації, оскільки право ініціювати зазначену виплату належить виключно військовослужбовцю. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що заява від 11.05.2020 року містить лише повідомлення про порушення прав позивача при звільненні з військової служби, проте не містить вимог щодо виплати компенсації за неотримане речове майно та не може слугувати підставою для видання наказу та виплаті компенсації за неотримане речове майно.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року (далі по тексту – Закон № 2011-ХІІ).
Частиною 1 ст.9 Закону №2011-ХІІ визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону №2011-ХІІ продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної норми, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 16.03.2016 року №178, якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту – Порядок №178).
Так, п.п. 1, 2 Порядку №178 визначено, що цей Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація). Виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Пунктом 3 Порядку №178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
Відповідно до п.4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
З аналізу вищенаведених норм випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Отже, чинним законодавством передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року по справі №803/756/17.
Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 11.05.2020 року, поданої до командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, вбачається, що заявник повідомляє про порушення посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України чинного законодавства під час його звільнення з військової служби, а саме: невиплату компенсації вартості речового майна, яке належить до видачі за час проходження військової служби, та просить, на підставі ст.19 Закону України «Про звернення громадян», вирішити питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення чинного законодавства, повідомивши письмово про прийняті рішення (а.с. 10, 11).
У відповідь на подану заяву, листом від 11.06.2020 року №40/17/27/3-1924/А-47 відповідач повідомив позивача, що ним до звільнення у запас не було подано відповідного рапорту командиру частини про виплату вказаної грошової компенсації, тому у відповідача на даний час відсутні правові підстави для здійснення її нарахування та виплати (а.с. 12). 
Дослідивши заяву позивача від 11.05.2020 року, колегія суддів вважає, що остання не містить вимоги щодо виплати компенсації за неотримане речове майно, що не відповідає приписам пункту 4 Порядку №178, отже не може слугувати підставою для видання наказу та виплаті компенсації за неотримане речове майно.
Інших доказів звернення до відповідача із заявою (рапортом), оформленою відповідно до вимог пункту 4 Порядку №178 про виплату позивачу компенсації вартості за неотримання речового майна за час проходження військової служби, позивачем не надано та матеріали справи не містять.
Отже, з огляду на принцип юридичної визначеності у межах спірних правовідносин, колегія суддів доходить висновку, що із заявою (рапортом) про виплату компенсації за неотримане речове майно позивач до уповноваженого органу не звертався.
Оскільки факт звернення позивача з рапортом до відповідача не знайшов свого підтвердження, у відповідача не виникло обов`язку здійснювати виплату компенсації за неотримане речове майно позивачу, оскільки право ініціювати виплату вказаного виду компенсації належить виключно військовослужбовцю.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність з боку Військової частини НОМЕР_1 протиправної бездіяльності щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.
В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму при вирішенні цієї справи, оскільки жодна зі сторін не спростовувала факт звернення ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 за виплатою грошової компенсації.
Колегія суддів враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2019 року по справі №826/9584/18, у якій наведено підхід до визначення меж формалізму та зазначено, що Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Суд першої інстанції фактично виходив з того, що позивач, з метою отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, повинен був подати відповідну заяву (рапорт) про виплату компенсації за неотримане речове майно, оформлену згідно з вимогами пункту 4 Порядку №178, що останнім зроблено не було.
Таким чином, визнання сторонами, на думку апелянта, факту звернення позивача саме з вимогою про нарахування компенсації за неотримане речове майно, не впливає на зміст поданої заяви позивача від 11.05.2020 року та листа відповідача від 11.06.2020 року №40/17/27/3-1924/А-47, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку.
За цим, доводи апеляційної скарги про прояв судом першої інстанції надмірного формалізму є безпідставними та відхиляються колегією суддів.
Щодо посилання скаржника на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені в його рішеннях, то колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції враховує посилання на правові позиції Європейського суду з прав людини, зазначені скаржником, та зауважує, що дане рішення суду (постанова) є таким, що не суперечить їм.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги  без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що ця справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи ч.5 ст.328 КАС України дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2020 року по справі № 520/12680/2020  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  25.01.2021 року