ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа №  640/15647/20                                                Головуючий у І інстанції - Пащенко К.С.
            Суддя-доповідач - Мельничук В.П.                                                                            

П О С Т А Н О В А
            І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
04 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                 суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,  
                           при секретарі:                 Черніченко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська Мрія" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги про сплату боргу (недоїмки),
В С Т А Н О В И Л А:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівська Мрія" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м.    Києві, у якому Позивач просив суд скасувати винесені ГУ ДПС у м.  Києві податкові повідомлення-рішення від 10.03.2020 № 0002724208, № 0002734208, рішення від 10.03.2020 №  0002744208, №  0002754208 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.03.2020 №  Ю-107. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні повідомлення-рішення не відповідають фактичним обставинам, суперечать чинному законодавству та є такими, що підлягають скасуванню. Позивач зауважив, що в рамах здійснення господарської діяльності ТОВ "Львівська Мрія" було укладено договори з підприємцями, які у відповідності до норм чинного законодавства були зареєстровані, як фізичні особи-підприємці, що мали найманих працівників. Разом з тим, штрафні санкції та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску нараховано за період з 21.11.2015 до 26.11.2015 поза межами перевіряємого періоду.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 10.03.2020 № 0002724208, № 0002734208, рішення від 10.03.2020 №  0002744208, №  0002754208 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.03.2020 №  Ю-107, прийняті Головним управлінням ДПС у м. Києві.
Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Також контролюючим органом вказано на правомірність оскаржуваних рішень, оскільки при перевірці було встановлено фактичні трудові відносини між ТОВ "Львівська Мрія" та фізичними особами-підприємцями, що стало підставою для нарахування податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного соціального внеску та застосування штрафних санкцій. Окрім того, вказано, що відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" строк давності щодо нарахування застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 308  КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, представників Позивача та Відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням ДПС у м. Києві було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Львівська Мрія" з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 30.09.2019, військового збору за період з 01.10.2016 по 30.09.2019.
За результатами перевірки складено акт перевірки від 10.02.2020 №    5/26-15-42-09-339005451, яким встановлено порушення:
- пп. 164.2.1 п. 164.2 от. 164, пп. 168.1.1 п.168.1 ст.168, із урахуванням пп. 14.1.180, пп.    14.1.195, пп. 14.1.222, пп. 14.1.231 п.14.1 ст. 14, п. 54.2 ст. 54, п. 57.1 ст. 57, пп. "а" п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №  2755-VІ із змінами та доповненнями, в результаті чого Товариством занижено податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 721  468,42 грн., в тому числі за 2018 рік -721 468,42 грн.;
- пп. 1.1, пп. 1.3, пп. 1.5 п. 161 підрозділу 10 розділу XX, пп. 164.2.1 пп. 164.2 ст.164, ст.  167, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №    2755-VІ зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по військовому збору на загальну суму 60  122,37 грн., в тому числі за 2018 року - 60  122,37 грн.;
- п.  1 ч.  2 ст.  6, п. 1 ч. 1 ст. 7 та п. 5 ст. 8 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено зобов`язання по сплаті єдиного внеску на загальну суму 93  402,17 гривень, в тому числі за 2018 року - 93 402,17 грн.;
- ч. 8 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року №  2464-VI, зі змінами та доповненнями встановлено несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за період жовтень 2015 року;
- п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року №  2464-VI, зі змінами та доповненнями, несвоєчасне подання звіту за березень 2014 року.
В результаті виявлених порушень та на підставі акту перевірки Відповідачем прийнято:
1)          податкове повідомлення-рішення від 10.03.2020 №  0002724208 щодо збільшення суми грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені на загальну суму 1  584  675 грн.;
2)          податкове повідомлення-рішення від 10.03.2020 №  0002734208 щодо збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 132  046,25 грн.; 
3)          рішення від 10.03.2020 №  0002744208 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідний органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 46  701,09 грн.; 
4)          рішення від 10.03.2020 №  0002754208 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в сумі 540,70 грн.;
5)          вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 10.03.2020 №   Ю-107 на загальну суму 93  402,17 грн.
Вважаючи вказані рішення протиправними, Позивач після процедури адміністративного оскарження, звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що висновки, зазначені в акті перевірки не можуть бути покладені в основу рішення суду по суті в даній адміністративній справі, оскільки обставини, зазначені в акті перевірки не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні вимог  Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).
Положеннями  статті 14 Податкового кодексу України надано визначення таких понять:
- заробітна плата для цілей    розділу IV цього Кодексу    - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом (підпункт 14.1.48.);
- податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений    розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею  18  та розділом  IV  цього  Кодексу; (підпункт 14.1.180);
- працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (підпункт 14.1.195);
- роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб    до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами.
Відповідно до статті 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 ПК України).
Згідно з пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до підпунктів 164.1.1, 164.2.1 пунктів 164.1, 164.2 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку, відповідно до умов трудового договору (контракту).
Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України встановлено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в  статті 167 цього Кодексу.
Особи, які відповідно до цього  Кодексу  мають статус податкових агентів, за вимогами пункту  176.2 статті  176 Податкового кодексу України, зобов`язані:
а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;
б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування.
Крім того, як вбачається з пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ  Податкового кодексу України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені пунктом  162.1  статті 162  цього  Кодексу.
Приписами підпункту  162.1.3 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України передбачено, що платником є податковий агент.
Закон № 2464-VI визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункти 2, 3, 10 частини 1 статті 1 Закону №    2464-VI).
Частиною 1 статті 4 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено платників єдиного внеску та передбачено, що такими є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Єдиний внесок, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №    2464-VI, нараховується:
- для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
За вимогами частини восьмої  статті 9 Закону №  2464-VI, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої  статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
З матеріалів справи вбачається, що Відповідач дійшов висновку про порушення Позивачем вказаних норм Податкового кодексу України  та  Закону № 2464-VI, оскільки з аналізу договорів між ТОВ "Львівська Мрія" та ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4   та аналізу актів виконаних робіт (надання послуг) встановлено, що послуги, які були надані зазначеними особами, пов`язані з виконанням їх трудових функцій, оскільки вказані особи були одночасно найманими працівниками Позивача, а тому, такі послуги фізичних осіб-підприємців належать до компетенції та обов`язків найманих працівників підприємства.
Відтак, контролюючим органом перекваліфіковано виплати за договорами з вищевказаними фізичними особами-підприємцями в заробітну плату та визначено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військовий збір щодо такої винагороди, а також донараховано ЄСВ та штрафні санкції.
Колегія суддів оцінюючи правомірність висновків контролюючого органу погоджується з висновками суду першої інстанції, який вказав, що ст. 174 Господарського кодексу України  передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються    Цивільним кодексом України    з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з  статтею 11 Цивільного кодексу України  цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 509 Цивільного кодексу України  визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених    статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 629 Цивільного кодексу України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з  статтею 901 Цивільного кодексу України  за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 24 Кодексу законів про працю України  передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Відповідно до висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 15.04.2015 року в справі № 6-48369св14, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.
Відповідно до  статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що основною ознакою, яка відрізняє цивільні (підрядні) відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Аналіз наведеного правового врегулювання дає підстави для висновку, що визначальною передумовою для сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску є, наявність між суб`єктом господарювання та фізичною особою - підприємцем відносин, які фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця.
За таких обставин в умовах дії такого принципу фінансової звітності, як превалювання сутності над формою, який полягає в тому, що операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми, встановлення дійсної сутності правовідносин між суб`єктом господарювання та фізичною особою - підприємцем мають визначальне значення для вирішення спору.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію щодо відмінностей між трудовими та цивільними правовідносинами.
Так, зокрема у постанові від 26 вересня 2018 року по справі № 822/723/17 Верховним Судом зазначено, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в постанові від 08.05.2018 року у справі № 127/21595/16-ц.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
В контексті викладеного вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є, власне, праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, ТОВ "Львівська Мрія" укладено договори: 
1) з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (основний вид діяльності "41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель"):
- договір підряду від 24.02.2017 №  24/02-17 на умовах якого останнім виконувались роботи з утеплення та опорядження фасаду (секція В) в терміни з 01.03.2017 по 31.05.2017 (п.    1.1, п. 2.2. Договору);
- договір підряду від 03.05.2017 року №  03/05-2017 на умовах якого останнім виконувалися сантехнічні та ремонтно-будівельні роботи в терміни з 03.05.2017 по 30.12.2017 (п. 1.1, п. 2.2. Договору);
2) з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (основний вид діяльності "41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель"):
- договір підряду від 01.03.2017 №  01/03-17-4 на умовах якого останнім виконувались роботи з оздоблювання під`їздів в терміни з 01.03.2017 по 31.05.2017 (п. 1.1, п. 2.2. Договору); 
- договір підряду від 01.03.2017 №  01/03-17-6 на умовах якого останнім виконувались допоміжні роботи при заповненні прорізів в терміни з 01.03.2017 по 31.05.2017 (п. 1.1, п. 2.2. Договору);
3) з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (основний вид діяльності "43.21 Електромонтажні роботи"):
- договір підряду від 01.03.2017 №  01/03-17-5 на умовах якого останній виконував електромонтажні та пусконалагоджувальні роботи в терміни з 01.03.2017 по 31.05.2017 (п. 1.1, п. 2.2. Договору);
4) з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (основний вид діяльності: "74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н. в. і. у."):
- договір про надання послуг від 28.02.2017 № 28/02-17 на умовах якого останній надавав послуги по складанню кошторисних документів та актів виконаних робіт в терміни з 28.02.2017 по 31.12.2017 (п. 1.1, п. 2.2. Договору).
На виконання вимог зазначених договорів складено акти приймання виконаних робіт, підсумкові відомості ресурсів, що наявні у матеріалах справи.
Крім того,    статтею 204 Цивільного кодексу України  визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому, факт нікчемності правочинів або визнання їх такими, що не відповідають закону, в тому числі вимогам статей    203,    215,    228 Цивільного кодексу України, може бути встановлений тільки в судовому порядку.
Жодних доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України та у встановленому порядку вказували на нікчемність названих договорів, укладених ТОВ "Львівська Мрія" з фізичними особами-підприємцями, Відповідачем, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду не надано.
Колегія суддів погоджується з тим, що спір щодо правомірності укладеного договору (трудового, цивільного) повинен вирішуватися у судовому порядку за позовом особи, чиї права порушено. 
Натомість, відповідні рішення судів про визнання вищеперелічених договорів удаваними відсутні, а недійсність таких угод прямо не передбачена законом, тому твердження про намір приховати реально існуючі трудові відносини не ґрунтуються на вимогах закону.
Водночас, Відповідач у акті вказав, що фізичні особи-підприємці з якими укладено договори цивільно-правового характеру є по суті найманими працівниками ТОВ "Львівська Мрія" та виконували роботу в межах господарської діяльності останнього, що і зумовило прийняття оскаржуваних рішень.
Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідно до приписів  ст. 42 Конституції України, кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у    статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.
Юридичний статус "фізична особа-підприємець" сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що посадові інструкції працівників Позивача та норми чинного законодавства не містять прямої заборони щодо укладання та здійснення цивільно-правових угод про надання послуг одночасно із здійсненням своїх функцій відповідно до умов трудового договору.
Таким чином, цивільно-правові угоди, що укладені із Позивачем та фізичними особами-підприємцями не містять ознак трудових договорів, на що вірно вказано судом першої інстанції при розгляді вказаного спору, і з чим також погоджується колегія суддів.
Крім того, в період виконання робіт та надання послуг за договорами фізичні особи-підприємці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали найманих працівників, що підтверджується податковими розрахунками сум доходу, нарахованими на користь фізичних осіб, і сум утриманих з них податку, копії яких наявні у матеріалах справи, та не заперечується Відповідачем в апеляційній скарзі, а відтак також є належним підтвердженням факту здійснення господарської діяльності фізичними особами-підприємцями.
Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вартість послуг за договорами з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4   не підпадає під визначення заробітної плати та не відноситься до фонду оплати праці, не підпадає під визначення бази нарахування єдиного соціального внеску, а тому не може бути підставою застосування штрафних санкцій, з чим погоджується колегія суддів.
Оцінюючи правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 10.03.2020 №  0002754208, яким встановлено порушення несвоєчасної сплати зобов`язання з єдиного внеску за жовтень 2015 року, колегія  суддів враховує, що згідно з п. 2.10 акту перевірки від 10.02.2020 №  5/26-15-42-09-339005451 попередня планова перевірка юридичної особи за період з 03.12.2013 по 31.12.2015 проводилась на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 17.03.2016 №  1478. 
За результатами перевірки складено акт від 26.04.2016 № 72/26-15-14-01-02/39005451. Відомості про виявлені порушення за вказаний період чи прийняті податкові повідомлення-рішення Відповідачем у акті не зазначено та додатково не надано. 
Водночас, наказом про проведення перевірки від 03.01.2020 № 13 у результаті якої складено акт від 10.02.2020 №  5/26-15-42-09-339005451 встановлено перевіряємий період в частині правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 01.01.2016 по 30.09.2019. 
Таким чином, контролюючим органом безпідставно проведено фактично повторну перевірку за жовтень 2015 року поза межами періоду перевірки, визначеного наказом від 03.01.2020 № 13, а відтак прийняте ГУ ДПС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 10.03.2020 №    0002754208 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідачем в апеляційній скарзі вказано, що фізична особа-підприємець, яка є платником єдиного податку, може бути найманим працівником, за умови, якщо її підприємницька діяльність не пов`язана з виконанням посадових обов`язків, як працівника підприємства та здійснюється у вільний від таких обов`язків час.
Колегія суддів зазначає про неспроможність викладених вище доводів, позаяк норми ПК України не містять вимог щодо надання послуг особами, які є працівниками підприємств (установ, організацій) саме у вільний від виконання посадових обов`язків час, а таке визначення взагалі не передбачено чинним законодавством.
Щодо твердження Відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів критично ставиться до даних тверджень, оскільки Відповідачем зазначено норми права, при цьому не зазначено, що саме було порушено судом першої інстанції.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним змісту акту перевірки, відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції, а надалі не знайшли свого належного підтвердження і під час розгляду апеляційної скарги. 
Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості Відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).
У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).
Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов`язань, та правомірність прийняття свого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи
Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними та cкасування податкових повідомлень-рішень від 10.03.2020 № 0002724208, № 0002734208, рішення від 10.03.2020 № 0002744208, №  0002754208 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.03.2020 №  Ю-107, з чим погоджується колегія суддів.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи Головного управління ДПС у м. Києві, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,    328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук
                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 
                                                                                                      О.М. Оксененко

Повний текст складено 05.02.2021 року.