ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/970/20	Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/209/21 	Доповідач - Ходоровський М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Ходоровський М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Бершадська Г. В., 
секретаря - Панькевич Т.І. 
з участю - позивачки ОСОБА_1 , її представника
ОСОБА_2  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду від 02 грудня 2020 року (головуючий суддя Федорончук В.Б., повний текст рішення складено 14 грудня 2020 року) у справі № 595/970/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком. 
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві особистої власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , що підтверджено відповідним штемпелем у договорі довічного утримання, який був укладений 06.12.2005 року нею з ОСОБА_4 . Вказаний договір не укладався нею в інтересах сім`ї, відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України, а тому не створював жодних обов`язків для відповідача - її колишнього чоловіка, підтвердженням чому є відсутність його обов`язкової згоди на укладення даного договору, згідно положень ст. 65 цього Кодексу. У зазначеному будинку, крім неї, зареєстровані відповідач ОСОБА_3 та їхні діти. З жовтня 2018 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню даного житлового приміщення. 
Посилаючись на наведене позивачка просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 .
Цього ж місяця ОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно.
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 17 січня 1997 року між ним та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. 06.12.2005 року приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І. посвідчено договір довічного утримання, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . За умовами договору ОСОБА_1 отримала у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Разом з сторонами по справі в будинку АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день смерті ОСОБА_4 та на день укладення договору довічного утримання у житловому будинку проживали та були зареєстровані він ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_1 та їх діти - дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 . Вони за час спільного проживання в одному будинку користувалися будинком, утримували його та обслуговували його, дбали про будинок, проводили ремонтні роботи, обробляли землю, за спільні кошти сплачували комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_4 , він та ОСОБА_1 спільно та за власний рахунок поховали останнього, а також справили поминальні обіди. Він працював водієм у ТОВ «Нечипорук транспорт Сервіс» та «Транссервіс №1», відповідач працювала медичною сестрою в Бучацькій районній поліклініці, зароблені кошти вносилися до сімейного бюджету, як спільне майно подружжя ОСОБА_7 . За кошти купували продукти харчування, одяг, ліки та інші речі як для себе так і для дітей, а також за ці кошти відповідач, як сторона договору довічного утримання, і він, як чоловік останньої, матеріально забезпечували ОСОБА_4 , а саме купували останньому продукти харчування, з них готували йому їжу, при необхідності купували ліки, таким чином дбали про нього і про його здоров`я. Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який ОСОБА_1 набула у власність у період шлюбу з ним, на підставі договору довічного утримання, є їх спільною сумісною власністю подружжя. Метою укладення договору довічного утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були не лише особисті інтереси ОСОБА_1 , а й інтереси, на день укладення договору довічного утримання, подружжя, а на даний час, колишнього подружжя сторін. 
Виходячи з наведеного просив визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та поділити між ним та ОСОБА_1 спірний житловий будинок, визнавши, за кожним, право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку.
28 липня 2020 року ухвалою Бучацького районного суду зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
Рішенням Бучацького районного суду від 02 грудня 2020 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно задоволено.
Визнано, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 1332 (одну тисячу триста тридцять дві) гривні 34 копійки судового збору та 11600 (одинадцять тисяч шістсот) гривень витрат на правову допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні ОСОБА_8 його зустрічного позову, а її позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув увагу на заяву її представника про застосування судом наслідків спливу позовної давності до зустрічного позову, не обговорив це питання, хоча і ОСОБА_3 у своєму зустрічному позові стверджує, що строк позовної давності із зверненням в суд з зустрічним позовом ним не пропущений, але не наводить жодних поважних причин його очевидного пропуску, адже шлюб між нами розірвано 05.12.2013 року, а з даним зустрічним позовом він звернувся 21.07.2020 року, тобто за межами позовної давності у три роки.
Також зазначила, що спірний будинок належить їй на праві особистої власності, що підтверджено відповідним штемпелем у договорі довічного утримання, який був укладений нею з ОСОБА_4 06.12.2005 року. Вказаний договір через відмову ОСОБА_3 щодо його згоди на укладення такого договору не укладався нею в інтересах сім`ї відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України, а тому не створював жодних обов`язків і прав для відповідача. У Бучацькому районному БТІ при реєстрації за нею нерухомого майна згідно цього нотаріально посвідченого договору довічного утримання та відсутності у ньому згоди її тодішнього чоловіка ОСОБА_3 на його укладення - вказане нерухоме майно було зареєстровано за нею на праві саме особистої власності, що відображено відповідним штемпелем. Вважає, що відповідний штемпель Бучацького районного БТІ на договорі довічного утримання про реєстрацію за нею нерухомого майна на праві особистої власності означає, що це майно зареєстровано лише за нею особисто, тобто без прав будь-яких інших осіб на нього.
Вважає невмотивованим є посилання суду на його рішення від 03.03.2020 року у справі № 595/1797/19 між тими ж сторонами, яке набрало законної сили, про те, що судом було встановлено, що спірне житло придбане сторонами у період їх шлюбу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5500 грн. витрат на правову допомогу.
Відзив мотивований тим, що згідно ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання. Крім цього рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 03.03.2020 року, яке набрало законної сили, відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення. Судом було встановлено, що спірне житло по АДРЕСА_1 придбане сторонами у період їх шлюбу. Також зазначає, що ОСОБА_1 не надала докази суду про те, що договір довічного утримання укладено лише на її користь, та що ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності на звернення в суд із зустрічним позовом до неї про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставини, що мають значення для справи.
У судове засідання ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 не з`явилися, від ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, що згідно ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_1 та її представника, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Судом встановлено, що сторони з 17.01.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05.12.2013 рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області розірвано.
У шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
В період шлюбу 06.12.2006 року ОСОБА_1 уклала договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Тернопільської області Іванів Л.І., відповідно до якого ОСОБА_4 у зв`язку з необхідністю утриманням, що викликано станом здоров`я, передав у власність ОСОБА_1 належний йому на праві власності житловий будинок за номером АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_1 зобов`язувалася забезпечити ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно, зокрема щомісячно надавати матеріальне забезпечення з утримання (догляду) ОСОБА_4 , яке оцінювалося сторонами в 200 гривень; забезпечити відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного користування у вищевказаному житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами, забезпечити триразовим харчуванням (сніданок, обід, вечеря); забезпечити належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарських рецептів; надати побутові послуги (прання білизни - один раз на 14 днів, ремонт побутової техніки, відеотехніки).
Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 186728960 від 30.10.2019 року, видано Бучацькою районною державною адміністрацією, вбачається, що реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1947701761212, об`єкт нерухомого майна: житловий будинок АДРЕСА_1 загальна площа 66,7 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м., з сараєм-літньою кухнею, верандою та 1/2 частиною бетонно-кільчастої криниці; підстава виникнення права власності свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане 27.10.2011 року Трибухівською сільською радою Бучацького району Тернопільської області, та договір довічного утримання номер 6433, виданий 06.12.2005 року приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу; власником всього будинку є ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Трибухівської сільської ради від 17.02.2020 року № 150, на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_4 в житловому будинку по АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їх діти - дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 .
З акту обстеження житлових умов від 30.06.2020 року, складеного комісією Трибухівсьої сільської ради Бучацького району та сусідами с.Трибухівці, вбачається, що в будинку зареєстровані ОСОБА_1 , колишній чоловік ОСОБА_3 та діти: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . З жовтня 2018 року ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає. 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та задовольняючи зустрічний позов суд виходив з того, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 набутий сторонами у період їх шлюбу за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача ОСОБА_1 за цим договором у шлюбі із ОСОБА_3 ; цей договір укладений в інтересах сім`ї; інший з подружжя ОСОБА_3 , що не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем, а тому спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, кожній із сторін належить 1/2 частина вказаного житлового будинку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору в інтересах сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. (Правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 24.05.2017р. у цивільній справі № 6-843цс17).
Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. 
За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України.
Згідно ст. 63 СК України дружина й чоловік мають рівні права володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно вимог ст. 69 та ст. 70 Сімейного Кодексу України, в разі поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю.
Згідно ч. ч.1,3 ст. 356 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Таким чином, з врахуванням встановлених у справі обставин та зазначених норм права суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що договір довічного утримання було укладено в інтересах сім”ї, а не у власних, не пов`язаних з сім`єю інтересах позивачки за первісним позовом, а тому ОСОБА_3 є співвласником спірного будинку.
Посилання в апеляційній скарзі про те, що наявність штемпеля на договорі довічного утримання, який зареєстровано 10 січня 2006 року Бучацьким районним бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №11-Д, за реєстраційним номером 277, на якому є слова «зареєстрований на праві особистої власності за ОСОБА_1 , не давав суду підстав вважати будинок спільною сумісною власністю подружжя, є необгрунтовані, оскільки судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір довічного утримання укладено в інтересах сім`ї, тобто під час перебування ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем ОСОБА_1 .
Не заслуговують на увагу також твердження у скарзі про пропуск позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності, виходячи з наступного.
Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1 3 19/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).
У справі що переглядається, суд на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 за зустрічним позовом не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише весною 2020 року, після розгляду в суді справи про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим будинком.
Таким чином ОСОБА_3 не пропущено строк позовної давності на подання зустрічного позову про визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та про визнання права власності на майно.
Рішення суду є законним, обгрунтованим, підстав його скасування не має.
Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.1, 375, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

                                       ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бучацького районного суду від 02 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 лютого 2021 року. 

Головуючий 
Судді