Єдиний унікальний номер 235/9011/19 
Номер провадження 22-ц/804/293/21        

                                                               ПОСТАНОВА
                                                          ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мірути О.А.,
суддів: Азевича О.О., Кішкіної І.В., 
за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 у цивільній справі № 235/9011/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради Донецької області про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення із житлового приміщення на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2020 року (суддя Філь О.Є.), повний текст рішення виготовлений 05 листопада 2020 року,

    ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

          20 грудня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької  області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради Донецької області про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та виселення із житлового приміщення.
          Позов мотивовано тим, що позивачу на праві приватної власності, набутої на підставі договору дарування від 28.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстрованого в реєстрі № 4279, належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка, що підтверджується довідкою сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ № 0808/19564 від 12.11.2019 року. Між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 28.04.2007 року був зареєстрований шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З лютого 2018 року фактичні шлюбні відносини з відповідачкою припинені. Відповідачкою створені такі умови, за яких їхнє спільне проживання є неможливим. В добровільному порядку відповідачка виселитись та знятись з реєстрації в належній позивачу квартирі не бажає, чим перешкоджає йому в користуванні та розпорядженні квартирою. Просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселити її із житлового приміщення, оскільки вона вселилася у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника і набула право користування спірною квартирою не з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України і ст. 156 ЖК України, а на підставі сервітуту ( ст.ст. 395, 397, 403 ЦК України). На теперішній час обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинилися, тому право користування ОСОБА_1 квартирою також припинилось і вона має її звільнити.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та виселення із житлового приміщення - задоволено.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру  в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. У теперішній час обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, між сторонами склалися такі стосунки, за яких їхнє подальше спільне проживання неможливе, відповідачка спільним побутом з позивачем не пов`язана, тому її право на користування спірною квартирою підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.       

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідач не погодилась з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначила, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, є необґрунтованими, оскільки судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що відповідно до вимог ст. ст. 376, 379 ЦПК України є підставою для його скасування. 
Вважає, що під час розгляду справи в суді, наданими суду доказами доведено, що вона набула право користування квартирою з добровільної згоди позивача, продовжує проживати в ній й після розірвання шлюбу по теперішній час, веде спільне з позивачем домашнє господарство, оплачує комунальні послуги, тобто пов`язана з позивачем спільним побутом. Посилаючись на практику Верховного Суду, зазначає, що оскільки по справі встановлене її постійне проживання у житлі на час розгляду справи, ведення спільного побуту, факту набуття права користування житловим приміщенням на законних підставах за добровільною згодою власника, тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.
          Звертає увагу суду на зміну останньої судової практики щодо предмету позовних вимог (Постанова ВС від 22.07.2020 року у справі 279/3572/18) та посилається на вимоги ст. 8 Конвенції, рішення ЕСПЛ від 17.08.2018 року від 17 травня 2018 року у справі «Садовяк проти України», справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06), ЕСПЛ рішенні від 02.12.2010 року. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, в яких зазначено, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
          Вважає, що судом першої інстанції вказаним доводам належної оцінки надано не було та її протиправно позбавили права користування житловим приміщенням.
Крім того, вважає безпідставним стягнення з неї витрат на правову допомогу та судового збору, оскілки ці вимоги є похідними від позовних вимог. 

            
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

         До апеляційного суду,  від представника ОСОБА_4 в інтересах позивача ОСОБА_2 ,  надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
        Вважає, що при перегляді рішення суду за апеляційною скаргою відповідачки слід застосувати висновок, викладений у Постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 182/7347/18.  Провадження № 61-19252св19. 

           Звертає увагу суду на той факт, що відповідачка участі в утриманні квартири не приймає, не пов`язана спільним побутом з позивачем та порушує правила співжиття.
           Вважає,  негативне відношенням відповідача до позивача, є обставиною, яка має істотне значення відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України для припинення сервітуту, оскільки робить неможливими спільне проживання ОСОБА_2 з відповідачем у спірному житловому приміщенні. Звертає увагу суду, що відповідачка не є власником квартири, а тому всі інші доводи та посилання відповідачки на практику судів не мають відношення до даної справи. 
          Сторони в судове засідання не з`явились, повідомлені про день та час розгляду справи належним чином.             
          Відповідач ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, на задоволенні апеляційної скарги наполягає. 
          Представник позивача ОСОБА_4 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, на задоволенні апеляційної скарги заперечує.      

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

   Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, на підставі договору дарування від 28.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстрованого в реєстрі № 4279, належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12-17).
          В зазначеній квартирі зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою сектору реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ № 0808/19564 від 12.11.2019 року (а. с. 18).
          Між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 28.04.2007 року був зареєстрований шлюб. 
          Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який також зареєстрований та проживає в зазначеній квартирі     (а. с. 11, 18).
           Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 9-10).
           Зазначеним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з лютого 2018 року через те, що відповідачка ОСОБА_1 нехтує нормами моралі, обов`язками подружжя турбуватися про сім`ю, живе своїм життям, має інших чоловіків поза шлюбом, сторони мешкають окремо, спільне господарство не ведуть.
                 Покровським відділом поліції ГУ НП в Донецькій області відповіддю №5аз/401/01 від 19.11.2019 року  повідомлено, що згідно бази інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» станом на 18.11.2019 року щодо звернень ОСОБА_2 до ОСОБА_5 наявна інформація: №9829 від 20.08.2019 року та № 9868 від 24.06.2019 року про те, що дружина спричинила йому тілесні ушкодження; № 11245 від 19.07.2019 року по факту звернення 24.06.2019 року за медичною допомогою ОСОБА_2 до Покровської підстанції швидкої медичної допомоги;№ 16623 від 28.10.2018 року, № 3302 від 01.03.2019 року, № 5769 від 12.04.2019 року, №8616 від 03.06.2019 року та № 11530 від 23.07.2019 року повідомлення ОСОБА_1 щодо конфлікту з чоловіком.
                 Згідно відповіді Покровського ВП від 06.02.2020 року за базою інформаційно - телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» станом на 05.02.2020 року наявна інформація за зверненням ОСОБА_1 : ЄО № 16623 від 28.10.2018 року, ЄО №3302 від 01.03.2019 року, ЄО № 5769 від 12.04.2019 року, ЄО №8616 від 03.06.2019 року, ЄО № 2023 від 05.02.2020 року відносно конфліктів з її колишнім чоловіком ОСОБА_2 .
                 Наявність конфліктів між сторонами також підтверджується побутовими характеристиками сторін.
                  З характеристики учня шостого класу ЗОШ №9 ОСОБА_6 вбачається, що вихованням сина займається мати ОСОБА_1 , зі слів дитини батько дозволяє нецензурні висловлювання в бік сина та часто перешкоджає дотримуватися повноцінного режиму дня дитини.
                 Кримінальна справа № 1-кп/235/132/20 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, 23.04.2020 року направлена з апеляційною скаргою до Донецького апеляційного суду для розгляду.
                 В провадженні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області перебуває кримінальна справа № 1-кп/235/211/20 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України, на теперішній час справа не розглянута.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

         Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

          У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
         Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.
   Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру  в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. У теперішній час обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, між сторонами склалися такі стосунки, за яких їхнє подальше спільне проживання неможливе, відповідачка спільним побутом з позивачем не пов`язана, тому її право на користування спірною квартирою підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.       
    Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.
          Так, статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. 
          Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
           Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
           Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
          Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
          Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
         За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
          Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
           Так, у частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
           У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
          Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
           Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
           Ч.1 п.4 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Ч.ч. 2,4 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
           Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
          До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 
           Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, а власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
  При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і враховувати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спори між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
           Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
          Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторонами по справі доведено, що  відповідач ОСОБА_1 поселилася в спірну квартиру за згодою свого чоловіка, власника житла - позивача по справі ОСОБА_2 , як член сім`ї, та тривалий час (7 років) проживає у спірній квартирі, оскільки зазначені обставини знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами по справі. 
           Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26.02.2019 року шлюб між сторонами було розірвано, але відповідач ОСОБА_1 продовжує проживати в квартирі, належній позивачу разом з неповнолітнім сином сторін та іншого житла не має.
          З договору дарування квартири вбачається, що належна позивачу ОСОБА_2 квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв. м., складається із 3х кімнат.
          Також, з наданих сторонами доказів вбачається наявність конфлікту між сторонами по справі, в якому кожна із сторін обвинувачує один одного.
           Рішення суду першої інстанції встановлено, що на теперішній час обставини, які були підставою для встановлення сервітуту між сторонами, припинились, між сторонами склалися такі стосунки, за яких їхнє подальше спільне проживання неможливе, відповідачка спільним побутом з позивачем не пов`язана, тому її право на користування спірною квартирою підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.      
           Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду, що встановлені судом обставини є достатніми для застосування ч. 2 ст. 406 ЦК України з наступних підстав.
           Так, відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.  У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено.  Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі Прокопович проти Росії (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
            Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі Савіни проти України (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності , зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі Зехентнер проти Австрії (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі Коннорс проти Сполученого Королівства (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі Зехентнер проти Австрії , зазначене вище, п. 60).  Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі Станкова проти Словаччини (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі МакКенн проти Сполученого Королівства , п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі Косіч проти Хорватії (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі Пауліч проти Хорватії (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
            Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, колегія суддів вважає, що встановлені судом обставини: щодо поселення  відповідача ОСОБА_1 в спірну квартиру за згодою свого чоловіка, який є власником спірного житла, як члена сім`ї, на тривалий час (7 років), є безумовною підставою вважати її житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції, а площа спірної квартири  яка складається із 3х кімнат є достатньою для проживання позивача, дитини та його матері. Вказана обставина має оцінюватися з урахуванням вимог ст. 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за 9 років, крім подружжя.  
            Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин, тому житлові права позивачки повинні розглядатися як постійні. 
            Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
          У пункті 44  рішення від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» . Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
          Заперечуючи проти позову, відповідач посилалася на те, що визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично позбавить її житла, тобто її виселення покладе на неї надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки вона фактично стане безхатченком.
            Колегія суддів вважає, що задовольняючи позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції помилково обмежився лише положеннями закону, який врегульовує випадки припинення сервітуту – п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України та не врахував, відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.            
Отже, при вирішенні справи, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою, дотримуватися балансу захисту прав сторін по справі.
            При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд має приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
            Колегія суддів вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_1 має тривалий зв`язок із спірною квартирою, як із житлом, іншого житла не має, тому таке проживання у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою вважати її житлом, належним відповідачу в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
             При цьому колегія суддів вважає, що встановлені конфліктні взаємовідносини сторін по справі, порушення ними правила спільного проживання та припинення шлюбу не є безперечними підставами для виселення особи зі спірного житла.
Зазначення позивачем в позові та відзиві на апеляційну скаргу правових норм, викладених в конкретних Постановах Верховного Суду не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту .
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає в цілому доводи апеляційної скарги такими, що заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах  справи, а рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
           Одночасно, з вищевикладених підстав колегія суддів не погоджується з доводами позивача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення суду першої інстанції слід скасувати, постановивши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи наведене, з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції  у сумі 1152, 60 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, - 

          П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити. 

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради Донецької області про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення із житлового приміщення, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції  у сумі 1152, 60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: