ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3447/21 Справа № 190/1185/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фирса Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на земельну частку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що з 1994 року працювала в КСП ім. Суворова на посаді доярки.

10 лютого 1996 року КСП ім. Суворова отримало Державний акт на право колективної власності на землю, де в списку осіб - членів КСП, який додається до акту вона зазначена під номером 35. Однак з невідомих їй причин сертифікат на право на земельну частку (пай) на її ім`я не виготовлявся.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в землях колективної власності колишнього КСП ім. Суворова розміром 6,55 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) за рахунок земель резервного фонду, які розташовані на території Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно застосовані норми права щодо строків позовної давності, а це призвело до помилкового висновку про відмову в позові, так як порушено принцип верховенства права, проголошеного статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення прийнято не на об`єктивному та неупередженому аналізі фактів.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що позивачка ОСОБА_1 з 19 жовтня 1994 року перебувала у трудових відносинах з КСП ім. Суворова, про що свідчить копія трудової книжки (а.с.7-10).

Згідно архівного витягу протоколу № 1 засідання загальних зборів колгоспу ім. Суворова від 02 лютого 1995 року позивачку прийнято в члени колгоспу ім. Суворова (а.с.14).

10 лютого 1996 року КСП ім. Суворова отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії I-ДП № 000085 (а.с.11-13).

У списку громадян-членів КСП ім. Суворова, що є додатком до Державного акта на право колективної власності на землю, виданого КСП ім. Суворова 10 лютого 1996 року, значиться прізвище ОСОБА_1 за № 35 (а.с.13 оборот).

Відповідно до довідки відділу у П`ятихатському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області відповідно до додатку до Державного акта на право колективної власності на землю, виданого КСП ім. Суворова 10 лютого 1996 року, значиться прізвище ОСОБА_1 за № 35 , однак в книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП ім. Суворова сертифікат на право на земельну частку пай на ім`я ОСОБА_1 відсутній (а.с.15).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, однак вказав, що позивачкою пропущено строк позовної давності, передбачений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року. Позивачка упродовж понад 20 років не ставила питання про захист свого порушеного права, пропустила строк звернення до суду з позовом та жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності не надала, питання про поновлення пропущеного строку не ставила.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (тут і далі у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що надані судам у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Позовна давність існує для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР 1963 року позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2019 року по справі №139/925/18, від .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, правильно виходив із того, що на момент отримання КСП ім. Суворова Державного акта на право колективної власності на землю серії I-ДП № 000085 позивачка була членом цього підприємства та оскільки матеріали справи не містять рішення загальних зборів про виключення її із членів підприємства, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», позивачка мала право на отримання земельної частки (паю) із земель КСП ім. Суворова, яка становила 6,55 умовних кадастрових гектарів.

Так, вирішуючи питання щодо пропуску позивачкою строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 про порушення свого права на земельну частку (пай) повинна була дізнатись з початку розпаювання земель КСП ім. Суворова у 1996 році, що є загальновідомим фактом. Однак, позивачка у передбачений законом строк без поважних на те причин не звернулася до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у задоволенні позову. Інших фактів та доказів, які б свідчили про поважність причин пропущення строків позовної давності позивачкою не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачкою було пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно.

Аргументи апеляційної скарги, у тому числі і посилання заявника на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 серпня 2014 року у справі № 6-12823св14, не вказують на можливість поновлення позивачу строку на звернення до суду.

Разом з тим, обґрунтування позивачкою своїх доводів щодо пропущеного нею строку позовної давності судової практикою Європейського суду з прав людини є хибними, оскільки на спірні правовідносини поширюються норми ЦК УРСР 1963 року, які діяли на час розпаювання земель КСП ім. Суворова та які судом першої інстанції правомірно застосовано.

Тому посилання позивачки, що їй стало відомо про порушене її право лише у грудні 2019 року не може братися судом до уваги, оскільки позивачка, як член КСП ім. Суворова повинна була дізнатися про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП ім. Суворова Державного акту на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП. Однак, позивачка у передбачений законом строк, не звернулася до суду з вказаними вимогами.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко