П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
25 березня 2021 року 
м. Київ 
 
Справа № 9901/192/20
Провадження № 11-354заі20
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді-доповідача Князєва В. С.,
суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Крет Г. Р., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.,
 
за участю:
секретаря судового засідання Орєшко Ю. О.,
представниці відповідача - Цуцкірідзе І. Л.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом  ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та нечинним рішення
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2020 року (судді Шевцова Н. В., Данилевич Н. А., Смокович М. І., Шишов О. О., Яковенко М. М.),
 
У С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1.   У липні 2020 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), у якому просив визнати протиправним та нечинним рішення відповідача від 23 червня 2020 року № 1951/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».
2.   На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 06 грудня 2010 року Вища рада юстиції (далі - ВРЮ) прийняла рішення про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги. Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2011 року № 3288-VI звільнила позивача з посади судді. За результатами судового оскарження цих рішень позивачеві було відмовлено в задоволенні позову про визнання незаконною постанови Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року № 3288-VІ, а позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
3.   19 січня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_1 № 5678/12, у якому констатував порушення Україною стосовно позивача пункту 1 статті 6 та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Зазначене рішення ЄСПЛ набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.
4.   У зв`язку із цим відбувся новий судовий розгляд справи, предметом якої було оскарження ОСОБА_1 . Постанови Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року № 3288-VІ у частині звільнення позивача з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги судді. За результатами цього розгляду Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 19 лютого 2018 року у справі № 800/342/17 позов ОСОБА_1 задовольнив - визнав протиправною та скасував зазначену Постанову парламенту. Крім цього, суд зобов`язав Верховну Раду України передати матеріали та подання ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 у частині внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги до ВРП для розгляду.
5.   Розглянувши зазначені матеріали, ВРП ухвалила оспорюване рішення, яким звільнила позивача з посади судді.
6.   На переконання ОСОБА_1 , зазначене рішення суперечить статті 6 Конвенції, його прийнято з порушенням вимог законів України «Про статус суддів», «Про Вищу раду юстиції», оскільки відповідач розмежував поняття «притягнення судді до відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку» та «звільнення судді за порушення присяги на підставі подання Вищої ради юстиції». Позивач також стверджує, що «відновлення провадження» відповідачем могло відбутися виключно з дотриманням процедури, визначеної статтею 49 та частиною третьою статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Крім цього, ОСОБА_1 вважає, що відповідач порушив строки, визначені частиною одинадцятою статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у межах яких до судді може бути застосовано дисциплінарне стягнення та залишив поза увагою те, що з 04 травня 2018 року позивач працює на посаді судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області, характеризується позитивно, розглянув надмірну кількість справ, не дивлячись на те, що є особою з ІІ групою інвалідності, має на утриманні дружину та дочку - інваліда дитинства. Також позивач зазначив, що ВРП ухвалила спірне рішення, не зважаючи на те, що від нього та його представника надійшли клопотання про відкладення розгляду питання про його звільнення.
Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції
7.   Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 23 вересня 2020 року відмовив у задоволенні позову.
8.   Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що оскаржуване рішення містить конкретну підставу звільнення позивача, визначену Конституцією України, та є вмотивованим, кожен з фактів, зазначених у поданні ВРЮ на обґрунтування порушення ОСОБА_1 присяги судді, був досліджений відповідачем. За висновком суду, саме з прийняттям рішення від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10, яке судом не переглядалося, ВРЮ встановила обставини, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, та притягнула суддю до відповідальності. Указане рішення ВРЮ є чинним та потребувало реалізації, отже, відповідач правомірно ухвалив оскаржуване рішення в порядку, визначеному пунктом 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Під час судового перегляду не встановлено визначених частиною другою статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» правових підстав для визнання протиправним та скасування спірного рішення ВРП.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог
9.   В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2020 року й ухвалити нове, яким позов задовольнити.
10.        Обґрунтовуючи свої вимоги скаржник зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи своє рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
11.        Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ВРП, приймаючи оскаржуване рішення, фактично реалізувала накладене на ОСОБА_1 рішенням ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 дисциплінарне стягнення, а тому за своєю суттю не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі. На думку скаржника, такі висновки не відповідають основоположним принципам міжнародно-правової відповідальності, вимогам про відновлення порушеного права ОСОБА_1 на справедливий суд та актам законодавства України, які встановлюють процедуру дисциплінарного провадження щодо судді та притягнення його до дисциплінарної відповідальності впродовж трьох років з моменту вчинення відповідного проступку.
12.        Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про те, що рішення ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 про внесення подання про звільнення його з посади судді за порушення присяги судді було розглянуто Верховною Радою України. Прийнята нею за результатами цього розгляду Постанова від 21 квітня 2011 року № 3288-VI про звільнення позивача з посади судді була скасована судом лише 19 лютого 2018 року. Отже, станом на час набрання 30 вересня 2016 року чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» зазначена Постанова парламенту була чинною, а процес звільнення судді ОСОБА_1 завершеним. З огляду на це ВРП не могла розглядати подання ВРЮ в порядку, передбаченому пунктом 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що скасування судом Постанови Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року № 3288-VI означає, що рішення ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 фактично залишилося без реалізації. На його переконання, у такому випадку має бути застосована процедура, визначена частиною третьою статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», за якою у разі скасування рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. Натомість положення пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» до спірних правовідносин не застосовуються.
13.        У решті наведені в апеляційній скарзі доводи співпадають з мотивами, зазначеними у позовній заяві, зокрема стосуються порушення відповідачем трирічного строку притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, залишення поза увагою клопотання позивача та його представника про відкладення розгляду ВРП подання ВРЮ, неврахування позитивної характеристики судді, значного обсягу розглянутих ним справ, а також того, що він є особою з ІІ групою інвалідності та має на утриманні дружину та дочку - інваліда дитинства.
Позиція ВРП щодо апеляційної скарги
14.        У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ВРП наполягає на необґрунтованості наведених у ній доводів, вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. На думку відповідача, доводи скаржника не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.
15.        Відповідач вважає помилковими доводи позивача щодо порушення ВРП процедури розгляду матеріалів про його звільнення, а також подвійне притягнення до відповідальності, оскільки ВРП не притягувала ОСОБА_1 до відповідальності повторно, вид відповідальності щодо нього застосувала ВРЮ своїм рішенням від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10, а відповідач фактично реалізував повноваження, якими був наділений парламент у процедурі звільнення судді.
16.        Також ВРП зауважує, що за змістом статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» подання про звільнення є дисциплінарним стягненням, тобто саме рішенням ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 до позивача було застосовано стягнення. Водночас оскаржуване рішення ВРП не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі, тому доводи скаржника про порушення строків притягнення його до відповідальності не заслуговують на увагу.
Рух апеляційної скарги
17.        Велика Палата Верховного Суду ухвалами від 03 листопада та 17 грудня 2020 року відкрила провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2020 року та  призначила її до розгляду в судовому засіданні, про що повідомлено учасників справи.
Установлені обставини справи
18.        Указом Президента України від 27 червня 1996 року № 482/96 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Бориспільського міського суду Київської області.
19.        Постановою Верховної Ради України від 07 лютого 2002 року № 3060-ІІІ позивач обраний суддею цього ж суду безстроково, а після реорганізації суду працював на посаді судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області.
20.        06 грудня 2010 року ВРЮ прийняла рішення № 1344/0/15-10 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги.
21.        Постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року № 3288-VІ, зокрема ОСОБА_1 звільнено з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги судді.
22.        Позивач оскаржив ці рішення ВРЮ та Верховної Ради України до суду.
23.        Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 червня 2011 року адміністративний позов у частині позовних вимог про визнання незаконним рішення ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.
24.        Постановою Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконною Постанови Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року № 3288-VI у частині звільнення його з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяга судді - відмовлено.
25.        Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_1 подав до ЄСПЛ заяву проти України.
26.        19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_1 № 5678/12, у якому констатував порушення Україною зокрема і стосовно позивача пункту 1 статті 6, статті 8 Конвенції.
27.        Зазначене рішення набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.
28.        У зв`язку із цим позивач у квітні 2017 року звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року на підставі пункту 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
29.        Верховний Суд України постановою від 07 серпня 2017 року частково задовольнив заяву ОСОБА_1 - скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 21 липня 2011 року, а справу передав на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.
30.        У зв`язку з набранням 15 грудня 2017 року чинності Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» зазначену справу передано на розгляд Верховного Суду.
31.        Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2018 року у справі № 800/342/17 позов ОСОБА_1 задоволено:
- визнано протиправною та скасовано Постанову Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року № 3288-VI у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги судді; 
- зобов`язано Верховну Раду України передати матеріали та подання ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 у частині внесення подання про звільнення позивача з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги до ВРП для розгляду.
32.        Наказом голови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області.
33.        На виконання рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2018 року до ВРП 18 квітня 2018 року надійшов лист з апарату Верховної Ради України про направлення завіреної копії матеріалів та подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги.
34.        Розгляд матеріалу було призначено на 14 червня 2018 року та відкладено до 02 квітня 2019 року. ОСОБА_1 з`явився на засідання та надавав пояснення.
35.        02 квітня 2019 року розгляд питання було відкладено за клопотанням судді у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю. ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд відбудеться 23 червня 2020 року, а також про можливість участі в засіданні в режимі відеоконференції.
36.        23 червня 2020 року до ВРП надійшли клопотання позивача та його представника про відкладення розгляду. Позивач послався на те, що перебуває на стаціонарному лікуванні, а його представник зазначив, що договір про надання правової допомоги було укладено за один робочий день до засідання ВРП і йому не відомі обставини, що стосуються питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.
37.        ВРП дійшла висновку про можливість розгляду зазначеного питання за відсутності судді та його представника, мотивувавши це тим, що відкладення розгляду матеріалу відбувалося неодноразово та зі значним інтервалом у часі, що надавало судді можливість вчасно реалізувати своє право на отримання правової допомоги у строк, необхідний для можливості подальшої участі представника судді в засіданні.
38.        23 червня 2020 року ВРП ухвалила рішення № 1951/0/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України».
39.        Приймаючи це рішення, ВРП урахувала обставини, встановлені ВРЮ у рішенні від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10.
40.        Зокрема, було встановлено, що у провадженні судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 перебувала цивільна справа № 2-3099/07 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Девелопмент-технологія» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на земельні ділянки.
41.        Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2007 року, постановленим під головуванням судді ОСОБА_1 , позовні вимоги задоволено:
- звернуто стягнення на 33 земельні ділянки загальною площею 30,4696 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розміщені в адміністративних межах Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, належні ОСОБА_3 на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки;
- припинено право власності ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки та визнано це право за ТОВ «Девелопмент-технологія»;
- зобов`язано ТОВ «Девелопмент-технологія» виготовити державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, що належали відповідачу, із цільовим використанням для ведення підсобного сільського господарства;
- заборонено відділу Містобудування та архітектури Броварської районної державної адміністрації відмовляти в наданні висновків та погодженні технічної документації із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства на ім`я ТОВ «Девелопмент-технологія», що належали ОСОБА_3 ;
- заборонено Броварському районному відділу земельних ресурсів відмовляти в наданні висновків та погодженні технічної документації із землеустрою щодо виготовлення зазначених державних актів та відмовляти в їх підписанні, а також заборонено відмовляти в підписанні заявок на видачу бланків державних актів на право власності на земельні ділянки в межах Броварського району, що належали ОСОБА_3 ;
- заборонено Київському обласному головному управлінню земельних ресурсів відмовляти в проведенні реєстрації технічної документації із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства на ім`я ТОВ «Девелопмент-технологія», що належали ОСОБА_3 , та відмовляти у видачі чистих бланків державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, а також заборонено відмовляти в затвердженні заявок на видачу бланків державних актів на право власності на земельні ділянки в межах Броварського району, що належали ОСОБА_3 ;
- заборонено Броварській районній державній адміністрації відмовляти в підписанні вказаних державних актів;
- заборонено Київському обласному та Броварському районному відділам Київської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельною кадастру» при Державному комітеті України із земельних ресурсів, а в разі їх реорганізації - їх правонаступникам, відмовляти у вчиненні дій щодо реєстрації і видачі державних актів на право приватної власності па земельні ділянки для ведення особистого підсобного сільського господарства на ім`я ТОВ «Девелопмент-технологія», що належали ОСОБА_3 ;
- припинено договірні правовідносини між ТОВ «Девелопмент-технологія» та ОСОБА_3 відповідно до договору поворотної фінансової допомоги від 10 жовтня 2007 року.
42.        За висновком ВРЮ, розглядаючи цю справу, суддя ОСОБА_1 не врахував положень Земельного кодексу України (далі - ЗК) щодо заборони на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Крім цього, на порушення статті 20 ЗК та статті 19 Конституції України згаданим рішенням суду фактично змінено цільове призначення спірних земельних ділянок, а саме з ведення товарного сільськогосподарського виробництва на ведення підсобного сільського господарства. Також, всупереч вимогам статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) до участі у справі не було залучено як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, державні органи та установи, стосовно яких рішенням суду було вирішено питання, внаслідок чого порушено їх право на захист своїх інтересів при розгляді справи. Крім цього, суддя порушив вимоги частини першої статті 223 ЦПК щодо встановлення дати набрання законної сили рішенням від 26 жовтня 2007 року, зазначивши в його резолютивній частині такою датою 27 жовтня 2007 року.
43.        22 вересня 2008 року Апеляційний суд Київської області скасував рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2007 року у зв`язку з допущеними при розгляді справи порушеннями норм матеріального та процесуального права. Цією ухвалою також задоволено заяву ТОВ «Девелопмент-технологія» про залишення позову без розгляду.
44.        ВРЮ встановила, що аналогічні порушення суддя ОСОБА_1 допустив при ухваленні рішень у справі № 2-3102/07 за позовом ТОВ «Девелопмент-технологія» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на земельні ділянки (рішення суду від 26 жовтня 2007 року) та у справі № 3392/07 за позовом ТОВ «Землепром-Ресурс» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на земельні ділянки (рішення суду від 21 листопада 2007 року).
45.        Крім цього, ВРЮ встановила, що суддя ОСОБА_1 ухвалою від 16 грудня 2008 року змінив спосіб і порядок виконання постанов місцевого суду одразу щодо семи адміністративних справ про стягнення коштів: № 2-а-496/06, 2-а-639/06, 2-а-819/06, 2-а-939/06, 2-а-940/06, 2-а-1605/06, 2-а-42,2/07. На порушення вимог статті 41 КАС фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. На підставі зазначеної ухвали суду та відомості про нарахування виплат відповідно до постанови цього суду від 19 червня 2006 року були видані виконавчі листи про стягнення з Міністерства оборони України на користь позивачів 8 598 495,53 гривень. Судом було змінено сторону виконавчого провадження, незважаючи на те, що сторони не просили цього, і суд таке процесуальне питання по суті не розглядав.
46.        Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2010 року задоволено апеляційну скаргу Міністерства оборони України, скасовано постанову місцевого суду від 19 червня 2006 року та додаткову постанову від 03 липня 2006 року й ухвалено нову - про відмову в задоволенні позову. Також скасовано ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2008 року (у цій постанові ухвала місцевого суду датована 2009 роком) у частині встановлення порядку і способу виконання зазначених рішень.
47.        29 березня 2010 року Київський апеляційний адміністративний суд постановив окрему ухвалу, якою доведено про характер та численність порушень вимог чинного законодавства, допущених суддями Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_6 ,  ОСОБА_1 , до відома кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Київського апеляційного округу для вирішення питання про дисциплінарну відповідальність та до Генеральної прокуратури України для вирішення питання про порушення кримінальної справи.
48.        В окремій ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції допустив суттєві порушення вимог чинного законодавства, які не стали підставою для скасування судового рішення, але на них необхідно звернути увагу з метою вжиття заходів для усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону (позов не відповідав вимогам статті 106 КАС; рішення ґрунтувалося на сфальсифікованих доказах; до судових рішень різних адміністративних справ включені прізвища одних і тих самих позивачів).
49.        ВРЮ також установила, що аналогічні порушення суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 допустив при прийнятті рішень у справах № 2а-939/06, 2а-162/09, про що свідчать окремі ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня та 15 лютого 2010 року відповідно.
50.        Оцінивши наведені обставини, ВРП погодилася з висновком ВРЮ про те, що встановлені факти в сукупності свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги судді, у зв`язку із чим він підлягає звільненню з посади.
51.        Водночас ВРП зазначила, що з прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів» така підстава для звільнення судді з посади за особливих обставин, як «порушення присяги», виключена з тексту Конституції України, натомість передбачено іншу - вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісними зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (пункт 3 частини п`ятої статті 126 Конституції України).
52.        Таким чином, ВРП дійшла висновку, що позивач підлягає звільненню з посади судді з підстави, визначеної у пункті 3 частини шостої статті 126 Конституції України, статтею 115 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме  вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
53.        При цьому, ВРП зазначила, що оскільки саме з прийняттям рішення від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 ВРЮ встановила факти, які свідчать про порушення суддею присяги, та притягнула суддю до відповідальності, строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності на стадії подальшої реалізації вказаного рішення ВРП у межах кадрової процедури не може застосовуватися.
54.        Позивач, вважаючи це рішення ВРП незаконним, оскаржив його до суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
55.        Згідно з пунктом 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.
56.        Пунктом 1 частини першої статті 131 Конституції України (у вказаній редакції) та пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття ВРЮ рішення від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10) передбачено, що в Україні діє ВРЮ, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
57.        Частиною другою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» визначено, що порушенням суддею присяги є: вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; незаконне отримання суддею матеріальних благ або здійснення витрат, що перевищують доходи такого судді та членів його сім`ї; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
58.        Згідно із частиною першою статті 100 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття ВРЮ рішення від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням ВРЮ.
59.        Частинами першою, другою та п`ятою статті 105 цього Закону передбачено, що відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв`язку з порушенням ним присяги судді. Факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України (далі - ВККС) або ВРЮ. На підставі подання ВРЮ Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.
60.        30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», яким внесено зміни до Конституції України щодо правосуддя, а 05 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про Вищу раду правосуддя», який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
61.        Відповідно до пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України (тут і далі - у редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)») в Україні діє ВРП, яка ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
62.        Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» до повноважень ВРП входить ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
63.        Частиною другою статті 112 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя».
64.        Відповідно до пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» матеріали та подання ВРЮ про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді з посади ухвалюється ВРП у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення. Регламентом ВРП може бути передбачена спрощена процедура розгляду цього питання.
65.        Суддя, щодо якого до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи Верховною Радою України, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
66.        За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення (частина шоста статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
67.        Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених, зокрема, пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
68.        У справі встановлено, що оскаржуване рішення ВРП ухвалила за результатами розгляду матеріалів подання ВРЮ про звільнення судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 .
69.        На час прийняття цього рішення наявність передбачених законом підстав звільнення позивача з посади судді було встановлено у визначеному законом порядку, а саме рішенням ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 про внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді за порушення присяги.
70.        У зазначеному рішенні ВРЮ констатувала порушення ОСОБА_1 присяги судді з підстав, зокрема, неврахування цим суддею положень ЗК щодо заборони на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, прийняття ухвали про зміну способу і порядку виконання постанов місцевого суду одразу щодо семи адміністративних справ, недотримання вимог статей 35, 223 ЦПК, 41 КАС, що, за висновком ВРЮ, свідчить про відсутність у діях судді ОСОБА_1 під час розгляду справ об`єктивності, неупередженості та незалежності, а також несумлінне виконання суддею службових обов`язків.
71.        Зазначене рішення ВРЮ за наслідками судового розгляду не скасоване і є чинним.
72.        Розглянувши вказані матеріали та врахувавши пояснення судді, ВРП у своєму рішенні погодилася з висновком ВРЮ, наведеним у її рішенні від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10, про те, що встановлені факти в сукупності свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги судді, у зв`язку із чим він підлягає звільненню з посади.
73.        Зі змісту оскаржуваного рішення ВРП убачається, що воно містить посилання на визначену законом підставу його ухвалення та відповідне нормативно-правове обґрунтування.
74.        Так, підстави для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (чинні на момент вчинення суддею ОСОБА_1 дій) були визначені частиною першою статті 31 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів», а саме за порушення: законодавства при розгляді судових справ; вимог, передбачених статтею 5 цього Закону; обов`язків, вказаних у статті 6 цього Закону. Відповідно до частини другої статті 32 Закону України «Про Вищу ради юстиції» порушенням суддею присяги є, зокрема, вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів.
75.        З набранням 30 вересня 2016 року чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» значно збільшився перелік підстав дисциплінарної відповідальності, а підстава для звільнення судді з посади за особливих обставин «порушення присяги» виключена з тексту Конституції України, натомість передбачено іншу - вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісними зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (пункт 3 частини п`ятої статті 126 Конституції України).
76.        За змістом пунктів 1, 7 частини дев`ятої статті 109 цього Закону істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який із таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
77.        Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, статті 115 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
78.        Таким чином, ураховуючи те, що характер наслідків, передбачених законом для подібних порушень, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» не змінився, ВРП, ухвалюючи оскаржуване рішення, обґрунтовано послалася на пункт 3 частини шостої статті 126 Конституції України, статтю 115 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» як визначену законом підставу звільнення позивача з посади судді.
79.        В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що ВРП не могла розглядати подання ВРЮ в порядку, передбаченому пунктом 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя», оскільки станом на час набрання 30 вересня 2016 року чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» була чинною Постанова Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року № 3288-VI про звільнення позивача з посади судді, тобто подання було реалізовано, а процес звільнення судді ОСОБА_1 завершився.
80.        Велика Палата Верховного Суду такі доводи скаржника відхиляє виходячи з таких міркувань.
81.        Суд першої інстанції правильно зазначив, що за процедурою, чинною до 30 вересня 2016 року, повноваження щодо звільнення судді, обраного безстроково, належали Верховній Раді України.
82.        Проте, ураховуючи, що Постанова Верховної Ради України від 21 квітня 2011 року № 3288-VI в частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області за порушення присяги судді була визнана судом незаконною і скасована, фактично рішення ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, яке є чинним і в якому встановлено факти порушення ним присяги судді, залишилося без реалізації.
83.        Ураховуючи, що з 30 вересня 2016 року єдиним органом, наділеним повноваженнями вирішувати питання про звільнення судді, є ВРП, відповідач правомірно розглянув подання ВРЮ на підставі пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» і ухвалив рішення про звільнення позивача з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
84.        Надаючи оцінку доводам скаржника щодо порушення відповідачем строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а також неврахування при прийнятті оскаржуваного рішення позитивної характеристики позивача та інших обставин, які його характеризують, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що оскаржуване рішення ВРП про звільнення судді з посади не є рішенням про притягнення до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі, адже саме з прийняттям рішення від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 ВРЮ встановила факти, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, та притягнула суддю до відповідальності, вирішивши звернутися до уповноваженого органу з поданням про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
85.        Стосовно посилань позивача на рішення ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України» Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
86.        ЄСПЛ у рішенні від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» встановив, що 19 травня 2011 року заявник звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом про визнання незаконними Постанови Верховної Ради України та рішення ВРЮ. Він зазначив, що пропустив строк оскарження рішення ВРЮ у зв`язку із серйозною хворобою його дитини. 21 червня 2011 року Вищий адміністративний суд України своєю ухвалою залишив без розгляду позов заявника в частині вимог про визнання незаконним рішення ВРЮ, установивши, що заявник пропустив строк оскарження рішення ВРЮ без поважної причини  (пункти 62, 63 рішення ЄСПЛ). У тій справі ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності у ВРЮ та статті 8 Конвенції стосовно всіх заявників, зокрема і щодо позивача. Останній для виконання цього рішення ЄСПЛ у частині вжиття заходів індивідуального характеру міг звернутися із заявою про перегляд наведених вище ухвал Вищого адміністративного суду України до належного суду. Однак позивач знехтував такою процедурою і, оминаючи її, подав позов про визнання протиправним і нечинним рішення ВРП від 23 червня 2020 року № 1951/0/15-20 про звільнення його з посади судді.
87.        Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі № 9901/192/20 немає підстав установлювати порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо позивача з боку ВРП. Ця стаття Конвенції не гарантує можливість у справі про оскарження рішення ВРП щодо звільнення позивача з посади доводити незаконність рішення ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 про внесення подання про звільнення з посади судді. Велика Палата Верховного Суду не може виправляти допущені позивачем процесуальні помилки та підміняти той суд, до якого позивач звертався з позовом про оскарження рішення ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10 і судові рішення якого на підставі рішення ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України» не були переглянуті.
88.        З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду вважає неможливим під час розгляду цієї справи надати окрему оцінку законності рішення ВРЮ від 06 грудня 2010 року № 1344/0/15-10. До того ж, як зазначено вище, за результатами розгляду подання ВРЮ відповідач як колегіальний, незалежний конституційний орган державної влади та суддівського врядування перевірив доводи ОСОБА_1 щодо фактів, які лягли в основу висновку про порушення ним присяги судді, та підсумував, що ці доводи не спростовують правильність установлених ВРЮ фактичних обставин.
89.        Аналогічну позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 25 червня 2020 року в справі № 9901/103/19 (провадження № 11-32заі20).
90.        Посилання позивача на те, що ВРП ухвалила оспорюване рішення без участі судді та/або його представника, не зважаючи на те, що вони надислали на електронну пошту відповідача клопотання про відкладення розгляду питання, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення про звільнення судді з посади ухвалюється ВРП у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення.
91.        Суд першої інстанції встановив, що розгляд відповідного питання було призначено на 23 червня 2020 року, про що було повідомлено ОСОБА_1 та зазначено про можливість участі в засіданні в режимі відеоконференції. До цього у засідання, призначене на 14 червня 2018 року, він з`явився та наддав свої пояснення. Засідання, призначене на 02 квітня 2019 року, було відкладено за клопотанням зазначеного судді у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю.
92.        Отже, відповідачем вжито всіх заходів з метою забезпечення права позивача надавати пояснення (чим він одноразово скористався на першому засіданні), а також позивачу було надано достатньо часу для залучення представника (понад рік).
93.        За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем не допущено порушень вимог Закону України «Про Вищу раду правосуддя» при вирішенні питання про можливість прийняття спірного в цій справі рішення за відсутності судді та його представника.
94.        Отже, надавши оцінку всім основним доводам та мотивам, якими ОСОБА_1 обґрунтував вимоги своєї апеляційної скарги, Велика Палата Верховного Суду вважає, що вони не спростовують обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для скасування оспорюваного рішення ВРП. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
95.        Оцінюючи в межах наведених в апеляційній скарзі доводів та вимог висновки суду першої інстанції та установлені під час вирішення спору обставини, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками цього суду про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування спірного рішення відповідача.
96.        Згідно зі статтею 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
97.        Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а тому підстав для його скасування та ухвалення нового рішення немає.
Висновки щодо розподілу судових витрат
98.        Відповідно до частини шостої статті 139 КАС якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
99.        Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 316, 322 КАС, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя-доповідач | | В. С. Князєв
Судді: | | |
| В. В. Британчук | | Г. Р. Крет
| Ю. Л. Власов | | К. М. Пільков
| І. В. Григор`єва | | О. Б. Прокопенко
| М. І. Гриців | | Л. І. Рогач
| Д. А. Гудима | | В. М. Сімоненко
| Ж. М. Єленіна | | І. В. Ткач
| О. С. Золотніков | | С. П. Штелик