У Х В А Л А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
27 січня 2021 року                                                                              
м. Київ
 
Справа №140/1547/15-к
Провадження №51-336ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі – Суд):
 
головуюча                                        ОСОБА_1 ,
судді:                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 11 червня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року стосовно ОСОБА_5 ,
 
встановив:
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 11 червня                    2020 року клопотання прокурора задоволено.
ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі-КК України), у зв`язку із закінченням строків давності .
Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України -закрито.
Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України – залишено без розгляду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 11 червня 2020 року про звільнення  ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності і закриття кримінального провадження залишено без зміни.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілим викладено вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції з підстав  істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
На обґрунтування своїх доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону потерпілий посилається на те, що :
ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину не визнавав, умисно затягував судовий розгляд вказаного кримінального провадження, не підтверджував належним чином поважність підстав свого неприбуття до суду відповідно до ст.138 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України); судами порушено вимоги ст. ст.94, 370 КПК України; цивільний позов було необґрунтовано залишено без розгляду.
 
Мотиви Суду
 
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі                  п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст.433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч.1                         ст.122 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до набрання вироком законної сили минуло три роки.
За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов:         
1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК України строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч.1 ст.49 КК України строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч.1 ст.49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.
Відтак суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження на такій підставі, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.
Отже, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку, керуючись положеннями ст.49 КК України.
Як зазначив апеляційний суд, при розгляді клопотання прокурора суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, а з часу його вчинення минуло понад 5 років, тому строк притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності закінчився                13 травня 2020 року.
Крім того, ОСОБА_5 підтримав клопотання прокурора і не просив продовжувати судовий розгляд з метою доведення своєї невинуватості, а потерпілий на час розгляду клопотання покладався на розсуд суду, тому суд першої інстанції ухвалою від 11 червня 2020 року закрив кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 та звільнив його від кримінальної відповідальності, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Щодо доводів потерпілого про умисне затягування ОСОБА_5 судового розгляду вказаного кримінального провадження та неприбуття до суду без поважних причин, то вони є неспроможними.
Як зазначив апеляційний суд, у матеріалах кримінального провадження є довідки з медичних закладів щодо стану здоров`я обвинуваченого, а також відсутні дані, які б свідчили, що він ухилявся від суду, оскільки ОСОБА_5 не було оголошено в розшук та судове провадження з цих підстав не зупинялося.
Що стосується доводів потерпілого про те, що закриття провадження негативно  вплинуло на розгляд його цивільного позову, який було залишено без розгляду, то вони є необґрунтованими.
Так, ч.1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. При цьому, нормами КПК України не передбачено вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні під час закриття провадження у справі.
Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, тому в разі такого звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди в порядку цивільного судочинства, про що йому було роз`яснено судом першої інстанції.
Аналогічну позицію Верховний Суд висловив у постановах №51-1491км19 та                   № 51-1241км18.
Суд апеляційної інстанції, перевірив усі доводи апеляційної скарги потерпілого, які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи  процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ст.372 КПК України, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст.419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч.2 ст.428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області                    від 11 червня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 20 жовтня                  2020 року стосовно ОСОБА_5 .
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                  ОСОБА_3