ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua                                   

Головуючий суддя у першій інстанції:  Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2021 року                                                                                    Справа № 640/19589/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:            Епель О.В., 
суддів:                                    Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря           Сакевич Ж.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Ліквідаційної комісії Верховного Суду України,
                              Верховного Суду України,

третя особа, яка не заявляє 
самостійні вимоги 
на предмет спору: Державна казначейська служба України

про                     визнання дій протиправними, 
визнання протиправним та скасування наказу, 
стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 ( далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Верховного Суду України (далі - відповідач-1), Верховного Суду України (далі - відповідач-2), третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Державна казначейська служба України про:
- визнання протиправними дії з видання наказу про звільнення позивача;
- скасування наказу від 16.07.2018 №147-к; 
- стягнення з відповідача заборгованість із заробітної плати за весь час вимушеного прогулу в розрахованому у позовній заяві розмірі.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року позов задоволено частково: стягнуто з Верховного Суду України на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 311 201,86 грн.
У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на час вирішення цієї справи займає посаду державної служби у Верховному Суді України, а наказ про її звільнення залишається фактично нереалізованим і оспорювані позивачем дії щодо його прийняття та безпосередньо сам наказ не створили жодних правових наслідків для неї у вигляді виникнення, зміни або припинення її прав.
Разом з тим, суд зазначив, що заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по червень 2020 року, з урахуванням фактично виплаченої їй суми у розмірі 51 508,46 грн., складає 311 201,86 грн. та підлягає стягненню на її користь.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач - Ліквідаційна комісія ВС України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що 15.12.2017 є днем припинення роботи ВС України, що 16.07.2018 колишнім Головою Ліквідаційної комісії ВС України ОСОБА_2 було видано наказ про звільнення позивача з 17.07.2018 у зв`язку з ліквідацією ВС України та здійснено з нею повний розрахунок при звільненні.
При цьому, апелянт наполягає на тому, що такий наказ прийнятий за наявності відповідних правових підстав, є чинним і не скасований у порядку, передбаченому чинним законодавством.
Разом з тим, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що наказ про звільнення позивача не був реалізований, є безпідставними.
Також апелянт стверджує, що довідка ВС України, на підставі якої суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачу нараховується заробітна плата, видана неуповноваженою особою.
Крім того, апелянт вказує, що Ліквідаційна комісія ВС України не має доступу до трудових книжок та особових справ працівників, а тому не має можливості перевірити, які саме документи містяться у справі позивача.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2020 відкрито апеляційне провадження у справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та зазначає, що всі дії з ліквідації ВС України суперечать рішенню Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020.
Також у своєму відзиві позивач вказує, що вона не була попереджена про звільнення Ліквідаційною комісією та не була ознайомлена з наказом про її звільнення.
Відповідач - ВС України також подав відзив на апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, зазначаючи, що ВС України не припиняв трудові відносини з позивачем.
Крім того, Відповідач - ВС України вважає, що Соловйова Л.В., якою як Головою Ліквідаційної комісії подано цю скаргу, є неуповноваженою особою на звернення до суду від імені Верховного Суду, не перебуває в його штаті та не може представляти його інтереси
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020, від 19.01.2021 витребувано додаткові докази для перевірки доводів апеляційної скарги, продовжено строк розгляду справи та відкладено судовий розгляд.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.10.2000 ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Верховного Суду України на посаду старшого консультанта.
З 21.06.2018 розпочато процес припинення діяльності та ліквідації Верховного Суду України. 
16.07.2018 на виконання пункту 5 Плану заходів з припинення діяльності Верховного Суду України шляхом ліквідації, затверджених наказом в.о. керівника апарату від 10.04.2018 № 17/0/18-18, головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України ОСОБА_2 прийнято наказ № 147-к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України з 17.07.2018.
Запис до трудової книжки позивача про її звільнення не внесено, нарахування їй заробітної плати та табелювання робочого часу не припинено, 
Спільним наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07.06.2019 № 560/90-ОД «Про деякі питання пов`язані з ліквідацією судів» визначено новий склад ліквідаційної комісії, до якої перейшли повноваження щодо управління справами Суду.
Заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня 2018 року по червень 2020 року, з урахуванням фактично виплаченої суми у розмірі 51  508,46 грн., складає 311   201,86 грн. 
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо видання наказу про її звільнення від 16.07.2018 № 147-к, а також вважаючи порушеним своє право на отримання заробітної плати, звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 (далі - Конвенція), Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII). 
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється: 
1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);
2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);
3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);
4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);
5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);
6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);
7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;
8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».
Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників.
У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Згідно з частинами першою та другою статті 87 Закону № 889-VIII державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.
Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.
Згідно зі ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 50 Закону № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця складається з:
1) посадового окладу;
2) надбавки за вислугу років;
3) надбавки за ранг державного службовця;
4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця;
5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою;
6) премії (у разі встановлення).
Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.
Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 1 Конвенції незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтями 5 та 6 Конвенції установлено, що заробітна плата виплачуватиметься безпосередньо заінтересованому працівникові, якщо національне законодавство, колективний договір або рішення арбітражного органу не передбачають протилежного і якщо заінтересований працівник не погоджується на інший метод.
Роботодавцеві забороняється обмежувати будь-яким способом свободу працівника розпоряджатися своєю заробітною платою на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством чітко визначено процедуру звільнення з державної служби, яка передбачає здійснення передачі звільненим працівником ввірених йому справ і майна, внесення запису про звільнення до його трудової книжки, проведення остаточного розрахунку з працівником та, відповідно, припинення подальшого нарахування йому заробітної плати.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія суддів установила, що до трудової книжки позивача запис про її звільнення з посади старшого консультанта відділу організаційного забезпечення управління забезпечення діяльності Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України не внесений /т. 3 а.с. 31-34/, трудова книжка їй не видана /т. 3 а.с.35-37/, до теперішнього часу здійснюється табелювання обліку робочого часу як відпрацьованого позивачем /т. 3 а.с. 38-68/, а також нарахування їй заробітної плати, утримання з неї відповідних податків і зборів (податку на доходи фізичних осіб та військового збору).
Крім того, як було встановлено судом першої інстанції, позивачем не здійснювалося здачі ввірених їй справ і майна.
При цьому, ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження апелянтом не було надано жодних доказів зворотного та не доведено перед судом факту звільнення позивача на підставі наказу від 16.07.2018 №  147-к.
Доводи апелянта про те, що 16.07.2018 колишнім Головою Ліквідаційної комісії ВС України ОСОБА_2 було видано наказ про звільнення позивача з 17.07.2018 у зв`язку з ліквідацією ВС України, судова колегія відхиляє як необґрунтовані та зазначає, що сама лише видача наказу про звільнення особи без виконання вищевказаного алгоритму дій, передбачених процедурою звільнення (здача-прийняття справ та майна, внесення запису до трудової книжки,  видача трудової книжки, проведення розрахунку, припинення табелювання та нарахування заробітної плати) не надає достатніх та необхідних правових підстав вважати, що особа звільнена.
Разом з тим, колегія суддів звертає приймає до уваги те, що окрім зазначеного апелянтом наказу від 16.07.2018 про звільнення позивача було прийнято ще три аналогічні за змістом накази про її звільнення (від 05.07.2018, 11.07.2018 та 13.07.2018), які також не були реалізовані та саме у зв`язку з цим скасовані наказом Голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України від 26.12.2018 № 273-к.
Доводи апелянта про те, що з позивачем на підставі зазначеного вище наказу від 16.07.2018 було проведено повний розрахунок при звільненні, судова колегія відхиляє як безпідставні, з огляду на вищевикладене.
Отже, апелянтом не доведено наявності тих обставин, на які він посилається.
Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (частина друга статті 77 КАС України), що обумовлює покладення обов`язку доказування в митних спорах на контролюючий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для коригування заявленої декларантом митної вартості, та правомірність прийняття свого рішення, зокрема з дотриманням процедурних вимог.
Доводи апелянта про те, що довідка ВС України, на підставі якої суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачу нараховується заробітна плата, видана неуповноваженою особою, колегія суддів до уваги не приймає та зазначає, що нарахування позивачу відповідних коштів та утримання з них передбачених законодавством сум податків і зборів (податку на доходи фізичних осіб і військового збору), крім іншого, підтверджуються й відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, що відповідають відомостям, указаним у цій довідці.
Разом з тим, у контексті аналізу зазначених доводів апеляційної скарги, судова колегія приймає до уваги висновки Конституційного Суду України, викладені в п.п. 13, 14 рішення від 18.02.2020 у справі № 1-15/2018 (4086/16), про те, що вилучення слова «України» - власної назви держави - з словесної конструкції «Верховний Суд України» не може бути підставою для звільнення всіх суддів Верховного Суду України і що положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 «та ліквідуються» у частині Верховного Суду України та положення пункту 14 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 «судді Верховного Суду України» суперечать вимогам статті 6, частин першої, другої статті 8, частини другої статті 19, частин першої, другої статті 55, частини першої статті 125 Конституції України.
Перевіряючи всі доводи учасників цієї справи, апеляційний суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі в частині позовних про стягнення з Верховного Суду України на користь позивача заборгованості із заробітної плати в розмірі 311 201,86 грн.
Разом з тим, судова колегія враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14.10.2010, про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. 
Так, відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Золотас проти Греції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Аналогічний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).
Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Таким чином, апеляційна скарга Ліквідаційної комісії Верховного Суду України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 вересня 2020 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м.  Києва від 15 вересня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 23 лютого 2021 року.

Головуючий суддя                                                  О.В. Епель

Судді:                                                                      О.В. Карпушова

                                                                                                      А.Г. Степанюк