Справа № 153/825/20
Провадження № 22-ц/801/149/2021
Категорія: 56
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гаврилюк Т. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року	Справа № 153/825/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г.,
Суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.
за участю серетаря Очеретної М.Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Гаврилюк Т.В., повний текст якого складений 02.11.2020 року, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 транспортного засобу, що є об`єктом права спільної сумісної власності, -
В С Т А Н О В И В:
В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 транспортного засобу, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Вказала, що з 22.07.2015 року по 17.06.2017 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. 29.07.2016 року вони за спільні кошти придбали автомобіль марки VOLKSWAGEN Polo, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , рік випуску 2016, вартістю 360 000 грн., який став об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 25 квітня 2017 року відповідач, без її письмової згоди, здійснив відчуження спірного автомобіля на користь свого батька ОСОБА_3 . Про вчинення таких дій вона дізналася випадково, оскільки вони мали намір здійснити поділ даного майна в добровільному порядку у рівних частинах за взаємною згодою. Посилаючись на те, що відповідач відчужив автомобіль,що являвся спільною сумісною власністю подружжя без її згоди і не в інтересах сім`ї , що суперечить нормам сімейного і цівільного законодавства, просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля, що є являвся об`єктом спільної сумісної власності у розмірі 180 000 грн., а також стягнути з відповідача на її користь витрати на надання правничої допомоги у розмірі 8000 грн.
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 29.10. 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у розмірі 137 174, 80 грн.; понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1371,75 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати ,а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що суд помилково встановив обставини продажу автомобіля без згоди позивача і вчинення угоди не в інтересах сім`ї, оскільки закон не передбачає отримання згоди іншого подружжя на відчуження автомобіля, продаж автомобіля здійснювався під час перебування у шлюбі, передача коштів за автомобіль здійснювалась в присутності ОСОБА_1 ,що підтвердив свідок ОСОБА_3 ,покази якого суд безпідставно не взяв до уваги.Крім того, суд необгрунтовано відмовив у допиті свідка ОСОБА_4 , безпідставно визначив вартість автомобіля , Ѕ частину від якої вирішив стягнути.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Вказала,що відповідач продав автомобіль уже після припинення їх спільного проживання і не надав письмової згоди ОСОБА_1 на відчуження та доказів використання отриманих коштів в інтересах сім`ї.Свідок ОСОБА_3 є батьком відповідача,у засіданні не впізнав бувшу невістку , його покази є суперечливими і не відповідають дійсності.У виклику свідка ОСОБА_4 було відмовлено обгрунтовано,оскільки клопотання було заявлено з пропуском строку ,передбаченого ч.3 ст.91 ЦПК.Визначення судом вартості автомобіля відповідно до аналітичної інформації, не є виходом за межі позовних вимог.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду вказаним вимогам відповідає не повністю.
Зі змісту ст. 316, 317, 319 ЦК України вбачається,що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя,яке залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто, лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
З матеріалів справи вбачається, що у період з 22.07.2015 року по 17.06.2017 року сторони перебували у шлюбі під час якого 29.07.2016 року придбали автомобіль марки VOLKSWAGEN Polo д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , рік випуску 2016, вартістю 368000 грн., який того ж дня був зареєстрований за відповідачем.
25.04.2017 року відповідач за договором купівлі-продажу0541/2017/431270 від 25.04.2017 року продав  вказаний автомобіль своєму батькові ОСОБА_3  за 200000 грн. Отримання вказаних коштів підтверджено відповідачем.
Установивши, що автомобіль був придбаний у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і презумпція спільності майна сторонами не оспорюється, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач, уклавши без письмової згоди іншого співвласника договір купівлі-продажу автомобіля, який є цінним майном і об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і ,не довівши використання коштів в інтересах сім`ї , порушив права позивача,які підлягали захисту,шляхом стягнення грошової компенсації за Ѕ вартості автомобіля в порядку поділу майна подружжя, виходячи з дійсної ринкової вартості цього майна на час розгляду справи ,яку суд визначив у 274 349,6 грн.
Колегія суддів вважає,що задовольняючи позов , суд вірно встановив обставини справи щодо визначення правового статусу автомобіля, як спільного сумісного майна подружжя , обставин і наслідків його реалізації та порушень прав позивача та обгрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 , уклавши договір купівлі-продажу автомобіля,який являвся об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, без письмової згоди згоди дружини і не довівши використання отриманих коштів на потреби сім`ї , порушив права позивача,які підлягали захисту.
Доводи апеляційної скарги про те,що суд невірно встановив факти продажу автомобіля без згоди позивача і використання коштів не в інтересах сім`ї, оскільки продаж була здійснена під час шлюбу,не заслуговують на увагу,оскільки вони категорично заперечуються ОСОБА_1 і не підтверджені достатніми доказами.
Так , ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила,що після відвідин у квітні 2017 року на Великодень батьків відповідача, які були останніми перед розірванням шлюбу ,вони з відповідачем припинили спільне проживання і на час відчуження автомобіля 25.04.2017 року проживали окремо ,про продаж автомобіля і про кошти від його продажу їй нічого не було відомо. 
Вказане не спростовано відповідачем і підтверджується об`єктивно, оскільки лише у червні 2020 року позивач звернулась до суду з даним позовом.
Колегія суддів вважає ,що ,оцінюючи надані сторонами докази, суд вірно критично оцінив покази свідка ОСОБА_5 щодо вказаних обставин, оскільки він є батьком відповідача і власником проданого автомобіля ,а отже особою, зацікавленою у вирішенні справи на користь сина.
При цьому суд врахував також ту обставину, що в судовому засіданні свідок бувшу невістку ОСОБА_1 не впізнав.
Інших об`єктивних доказів продажу автомобіля з письмової згоди позивача чи витрат отриманих коштів на потреби сім`ї відповідач не надав.
         Також не заслуговують  на увагу доводи скарги  про  безпідставне відхилення судом клопотання відповідача про виклик і допит  в якості свідка  ОСОБА_4 ,оскільки останнє було заявлено  стороною відповідача  поза  строком  ,визначеними  ч.3 ст.91 ЦПК України -    до або під час підготовчого судового засідання.
Доводи апеляційної скарги щодо необов`язковості письмової згоди позивача на відчуження транспортного засобу,то необхідність такої згоди прямо передбачена частиною 3 ст.65 СК України ,яка гласить,що для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Разом з тим, з обгрунтуванням підстав стягнення компенсації за Ѕ частку ,яке суд здійснив в порядку поділу майна, та розміру такої компенсації визначеної судом самостійно, виходячи з аналітичної інформації щодо ринкових цін вказаного автомобіля, колегія суддів погодитися не може з наступних підстав .
Як встановлено, вимог щодо поділу спільного сумісного майна в ході якого встановлювався б його обсяг ,визначалась його дійсна ринкова вартість чи при поділі якого враховувалось би реалізоване без згоди позивача майно , позивач не заявляла .
При визначенні розміру компенсації Ѕ частки у спільному майні, суд, посилаючись на норми цивільного і сімейного законодавства , що регулюють режим здійснення подружжям спільної сумісної власності на майно, розмір часток кожного з подружжя у випадку його поділу, виходив із того ,що така компенсація повинна визначатись ,виходячи з вартості майна ,що підлягає поділу і  , виходячи із дійсної вартості майна на час розгляду справи, яку суд на підставі аналітичної інформації щодо ринкових цін автомобілів самостійно визначив у розмірі 274 349,6 грн. , Ѕ частина з яких складає 137174,80 грн.При цьому послався на роз`яснення п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику розгляду судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».(а.с.158-159)
З вказаними висновками погодитись не можна,оскільки вказані роз`яснення стосуються розгляду судом позову про поділ майна подружжя ( що прямо витікає із тексту наведеного роз`яснення) ,наявності такого майна і можливості його оцінки. 
Разом із тим , позивач не заявляла позов про поділ майна подружжя і не просила його поділити ,натомість просила стягнути компенсацію за Ѕ частину проданого автомобіля ,що являвся спільною сумісною власністю.При цьому договір купівлі – продажу спільного автомобіля не оспорювала, в тому числі і ціну продажу ,зазначену у цьому договорі - 200 000 грн. Тому суд, вірно визначивши її долю у цьому майні як Ѕ частину , що не оспорювалось, повинен був стягнути на користь позивача в якості грошової компенсації Ѕ частину коштів,отриманих від продажу автомобіля ,що складає 100 000 грн. і не мав правових підстав для самостійного її визначення ,виходячи з аналітичної інформації щодо середніх ринкових цін подібного авто ,без зазначення у рішенні її джерела.
Посилання в якості підстав для цього на висновки ,наведені у Постановах Верховного Суду від 05.10.2020 року у справі №537/78/19 і від 03.10.2018 року у справі №127/7029/154-ц , на переконання колегії суддів ,не є обгрунтованими,оскільки вони ухвалені у справах щодо розгляду позовів про поділ майна подружжя, а не про стягнення компенсації за 1\2 частку спільного майна,проданого за договором купівлі-продажу,чинність якого позивачем не оспорюється.
Відтак , оскільки предмети і обставини позовів є різними, позов про поділ майна не заявлено і ,враховуючи положення ст.204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину ,висновки суду про фіктивність продажу авто за вказану у договорі купівлі - продажу ціну є необгрунтованими і не дають підстав для стягнення компенсації в порядку , передбачому для поділу спільного сумісного майна подружжя,виходячи із середньої ринкової вартості автомобіля (а.с.163)
Оскільки вказані висновки суд здійснив, вийшовши за межі вимог позивача при невірній правовій оцінці підстав позову і неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права ,доводи апеляційної скарги є частково обгрунтованими ,а тому рішення суду відповідно до ст.376 ЦПК підлягає скасуванню із постановленням апеляційним судом нового рішення – про часткове задоволення позову і стягнення на користь позивача компенсації за продане без її письмової згоди майно ,чинність правочину щодо продажу якого вона не оспорювала , в розмірі 1\2 частки його продажної ціни,що складає 100 000 грн.В задоволенні решти її вимог необхідно відмовити.
Відповідно до ч.13 ст141 Цпк України підлягають зміні і розподілу судові витрати у справі.
Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору встановлюється в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Предметом спору є одна майнова позовна вимога.
Відповідно до підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою  складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, при зверненні до суду з позовом, ОСОБА_1 мала б сплатити 1800 грн. судового збору. Однак, ухвалою Ямпільського районного суду від 17.07.2020 року її було звільнено від сплати судового збору.
Відтак, враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню сума судового збору за розгляд справи судом першої інстанції в розмірі 999 грн., а судовий збір в сумі 801 грн., несплачений ОСОБА_1 за розгляд справи судом першої інстанції, слід компенсувати за рахунок держави.
Крім того, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  підлягає стягненню 915,81 грн. судового збору, сплаченого за розгляд апеляційної скарги.
Також, суд вважає за необхідне змінити суму судових витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції, відповідно до пропорційного розміру задоволених позовних вимог і стягнути з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 4440 грн. за надання правничої допомоги в суді першої інстанції.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  – задовольнити частково.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року — скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 транспортного засобу, що є об`єктом права спільної сумісної власності – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частки реалізованого автомобіля, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розмірі 100000 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   915,81 грн. судового збору, сплаченого за розгляд апеляційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_2  на користь держави 999 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 4440 грн. за надання правничої допомоги в суді першої інстанції.
Судовий збір в сумі 801 грн., несплачений ОСОБА_1 за розгляд справи судом першої інстанції, компенсувати за рахунок держави.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді: В.В. Оніщук

С.К. Медвецький