Постанова                                                                                                                                                                                               
Іменем України                                   
                            
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 640/18964/17
провадження № 61-9690св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Спеціалізоване комунальне підприємство «Харківзеленбуд», Комунальне підприємство «Житлокомсервіс», Харківська міська рада,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Таш`яна Романа Івановича на постанову Харківського апеляційного суду від 01 червня 2020 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Спеціалізованого комунального підприємства «Харківзеленбуд» (далі -                              СКП «Харківзеленбуд») про відшкодування шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що ввечері 18 квітня 2017 року він припаркував свій автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado», державний номерний знак НОМЕР_1 , біля будинку АДРЕСА_1, в якому він мешкає. Уранці                     19 квітня 2017 року приблизно о 08-30 годині він побачив, що на його автомобіль впало дерево, внаслідок чого транспортному засобу завдані пошкодження, а саме: розбито лобове скло, залишені вм`ятини на металі, пошкоджено дах.
 
Зазначав, що з приводу цих обставин звернувся із заявою до Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, у висновку якого від 22 квітня 2017 року вказано, що дерево, яке впало на автомобіль по АДРЕСА_1 та пошкодило його, знаходиться на балансі СКП «Харківзеленбуд».
 
Позивач вказував, що після зазначених подій змушений був одразу провести ремонт автомобіля, оскільки щоденно використовує його для роботи та потреб родини. Загальна сума відновлювального ремонту автомобіля склала 25 520,00 грн.
 
Крім того, 05 квітня 2017 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля та у рахунок належних за договором платежів, на підтвердження договору і на забезпечення його виконання покупцем передано йому завдаток у сумі 1 000,00 доларів США, що на момент передачі грошової суми еквівалентно 27 160,00 грн.
 
Однак, після пошкодження автомобіля через падіння дерева, покупець відмовився від його придбання, оскільки його не влаштовував стан транспортного засобу, у зв`язку з чим він змушений був повернути покупцю завдаток у подвійному розмірі, тобто у сумі 2 000,00 доларів США, що еквівалентно 53 240,00 грн.
 
Вказував, що на СКП «Харківзеленбуд» покладено обов`язок з утримання зелених насаджень та своєчасного видалення аварійних дерев, який ним не був виконаний,               у результаті чого пошкоджено його автомобіль, тому підприємство має відшкодувати завдану йому шкоду.
 
На підставі викладеного позивач просив стягнути із СКП «Харківзеленбуд» на його користь грошову суму у розмірі 25 520,00 грн у якості відшкодування майнової шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля; суму у розмірі 1 000,00 доларів США, що еквівалентно 26 620,00 грн, в якості відшкодування майнової шкоди, заподіяної поверненням сплаченої суми у розмірі завдатку, та судовий збір у розмірі 704,80 грн.
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про залучення співвідповідачів у справі, в якому просив залучити до участі у справі як співвідповідачів за солідарними вимогами Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (далі - КП «Жилкомсервіс») та Харківську міську раду.
 
Позивач вказував, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі   КП «Жилкомсервіс», однак це підприємство зазначає, що дерево, яке впало на його автомобіль, зростало на території між тротуаром та проїжджою частиною, яка на балансі підприємства не обліковується. Разом з тим зелені насадження Київського району передані до КП «Жилкомсервіс» у кількості 8 562 одиниць без визначення адреси розташування. На переконання позивача, комунальні підприємства фактично перекладають відповідальність за пошкодження його майна одне на одного, надаючи суперечливі відомості.
 
Також зазначав, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі                          КП «Жилкомсервіс», засновником якого є Харківська міська рада, тому саме ця організація зобов`язана проводити необхідні заходи щодо утримання зелених насаджень на прибудинковій території цього будинку. У той же час балансоутримувачем зелених насаджень є уповноважене органами місцевого самоврядування підприємство - СКП «Харківзеленбуд», на яке покладено обов`язок здійснювати заходи щодо утримання зелених насаджень на території м. Харкова. Харківська міська рада є суб`єктом в сфері благоустрою населеного пункту та визначає балансоутримувачів об`єктів благоустрою зеленого господарства комунальної власності. Тому необхідно залучити у якості співвідповідачів у справі                 КП «Жилкомсервіс» та Харківську міську раду.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2019 року залучено до участі у справі як співвідповідачів КП «Жилкомсервіс» та Харківську міську раду.
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, заподіяну пошкодженням автомобіля, у розмірі 25 520,00 грн та судовий збір у розмірі 704,80 грн.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що належним відповідачем у цій справі є орган місцевого самоврядування - Харківська міська рада (оскільки КП «Жилкомсервіс» та СКП «Харківзеленбуд» не є балансоутримувачами зелених насаджень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ), тому саме з неї на підставі статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 12, пункту 7 статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» необхідно стягнути майнову шкоду в розмірі     25 520,00 грн на користь позивача.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову.
Постановою Харківського апеляційного суду від 01 червня 2020 року апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року в оскаржуваній частині - без змін, в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось та не переглядалось. Клопотання представника ОСОБА_1 - Таш`яна Р. І. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції залишено без задоволення.
Щодо суті позовних вимог в оскаржуваній частині апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на Харківську міську раду обов`язку по відшкодуванню заподіяної позивачу майнової шкоди, оскільки дерево, яке впало на належний позивачу автомобіль, розташовано на землі комунальної власності, його власником є територіальна громада міста та відсутні дані про те, що дане дерево відповідно до вимог частини п`ятої статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» перебувало на балансовому обліку виконавчого комітету чи будь-якої організації, в той час як організація роботи з цього питання проводиться виключно органами місцевого самоврядування. На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Водночас у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 -               Таш`ян Р. І. просив стягнути з Харківської міської ради 3 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Колегія суддів апеляційного суду відмовила у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки будь-яких платіжних документів, що свідчать про оплату гонорару адвоката, оформлених у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, чеку тощо) до суду не надано.
03 червня 2020 року до апеляційного суду представником ОСОБА_1 - Таш`яном Р. І. подано заяву про ухвалення додаткового рішення у справі. Заява мотивована тим, що 02 червня 2020 року, вже після прийняття постанови судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 оплатив адвокату Таш`яну Р. І. послуги з надання правової допомоги у розмірі 3 000,00 грн. Інші докази щодо розміру понесених ним витрат на правову допомогу надані разом з відзивом на апеляційну скаргу. Вказував, що справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, отже протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду він має право надати суду докази витрат на правову допомогу, що є підставою для ухвалення додаткового рішення.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 червня 2020 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - Таш`яна Р. І. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Апеляційний суд зазначив, що питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу судом апеляційної інстанції вирішено на підставі наявних у матеріалах справи доказів на момент прийняття постанови. Окрім цього, з тексту відзиву на апеляційну скаргу не вбачається, що позивач заявляв про те, що ним будуть подані у строки, передбачені частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), додаткові докази про понесені судові витрати; будь-яких інших заяв чи клопотань щодо того, що докази понесення витрат на правову допомогу будуть надані позивачем протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції також не надходило.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У червні 2020 року представник ОСОБА_1 - Таш`ян Р. І. звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 01 червня 2020 року в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції та ухвалу Харківського апеляційного суду від 15 червня 2020 року у справі, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду повністю та постанову в оскаржуваній частині та задовольнити його клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, стягнути з відповідача - Харківської міської ради судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
 
Заявник у касаційній скарзі вказує на порушення апеляційним судом пункту                          1 частини другої статті 137 ЦПК України та не врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, додаткових постановах Верховного Суду від 10 лютого 2019 року                у справі № 569/3759/17, від 21 січня 2020 року у справі № 904/1038/19, постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 933/445/19.
 
Станом на дату розгляду справи відзиву на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Таш`яна Р. І. до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Таш`яна Р. І. призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Харківського апеляційного суду                   від 15 червня 2020 року.
 
Іншою ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у малозначній справі за касаційною скаргою представника               ОСОБА_1 - Таш`яна Р. І. на постанову Харківського апеляційного суду              від 01 червня 2020 року в частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 640/18964/17 із Київського районного суду м. Харкова та надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Касаційне провадження відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У серпні 2020 року матеріали справи № 640/18964/17 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду
 
Зважаючи на зміст та прохальну частину касаційної скарги, Верховний Суд здійснює перегляд оскаржуваної постанови апеляційного суду в порядку касаційного провадження лише в частині вирішення питання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд                у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - Таш`яна Р. І. підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені апеляційним судом (в межах оскарження)
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - Таш`ян Р. І. просив стягнути із Харківської міської ради 3 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
 
На підтвердження понесених витрат представником позивача надано суду копію ордеру від 16 квітня 2020 року № 1011211, копію договору про надання правової допомоги від 16 квітня 2020 року № 9/2020, копію розрахунку суми гонорару за надання правової допомоги від 16 квітня 2020 року та копію акта приймання-передачі наданої правової допомоги від 24 квітня 2020 року, з яких вбачається, що адвокатом Таш`яном Р. І. надано ОСОБА_1 правову допомогу при розгляді справи № 640/18964/17 у Харківському апеляційному суді у вигляді складання відзиву на апеляційну скаргу протягом 3 годин вартістю 3 000,00 грн.
 
Станом на дату прийняття постанови 01 червня 2020 року апеляційним судом будь-яких платіжних документів, що свідчать про оплату гонорару адвоката позивача, до апеляційного суду не надано.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
 
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
 
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
 
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
 
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
 
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
 
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
 
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;                   4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;                                          5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;                           8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час                         (стаття 30 Закону № 5076-VI).
 
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
 
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
 
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
 
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження  № 12-171гс19)).
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
 
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні                              від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
 
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
 
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
 
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом                    у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду                                    у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим                 є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині вище зазначеним вимогам закону не відповідає, оскільки суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 133, 137 та 141 ЦПК України, а саме: не врахував пункт 1 частини другої статті 137 та частину восьму статті 141 ЦПК України, те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
 
Суд апеляційної інстанції виходив з доведеності надання таких послуг, проте встановивши відсутність доказів на підтвердження сплати таких послуг, у порушення пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для розподілу їх вартості за результатами розгляду справи в апеляційному провадженні.
 
Укладеним 16 квітня 2020 року між ОСОБА_1 як клієнтом та адвокатом Таш`яном Р. І. договором № 9/2020 про надання правової допомоги передбачено, що адвокат зобов`язується підготувати та надати до Харківського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у справі № 640/18964/17 у порядки та строки, встановлені ЦПК України (підпункт 2.1.2 договору), а клієнт оплачує таку правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн (пункт 4.1 договору). За результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується сторонами (пункт 4.2 договору).
Матеріали справи містять наданий 27 квітня 2020 року адвокатом Таш`яном Р. І. як представником ОСОБА_1 у встановлені ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року про відкриття апеляційного провадження строки відзив на апеляційну скаргу Харківської міської ради від 24 квітня 2020 року (а. с. 138 - 142), копії підписаних клієнтом ОСОБА_1 та адвокатом Таш`яном Р. І. розрахунку суми гонорару за надання правової допомоги від 16 квітня 2020 року, де зазначено вартість правової допомоги за 1 годину (1 000,00 грн) та кількість затраченого часу (3 години) (а. с. 146), та акта приймання-передачі наданої правової допомоги від 24 квітня 2020 року на суму 3 000,00 грн (а. с. 147). Окрім цього, матеріали справи містять копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 у Харківському апеляційному суді (а. с. 143) та копію виданого Таш`яну Р. І. свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а. с. 145).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Колегія суддів звертає увагу, що при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Отже, враховуючи наведені вище положення процесуального законодавства та беручи до уваги те, що стороною позивача підтверджено належним чином надання адвокатом Таш`яном Р. І. професійної правничої допомоги на суму 3 000,00 грн, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції на вказану суму.
Витрати на професійну правничу допомогу на цю суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Таш`яном Р. І. обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду касаційної інстанції немає.
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею                    400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 412 ЦПК України).
Отже, оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, але апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права (зокрема статей 133, 137 та 141 ЦПК України), тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та постановлення нового судового рішення про стягнення понесених витрат на правничу допомогу з відповідача на користь позивача в сумі 3 000,00 грн.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Таш`яна Романа Івановича задовольнити.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 01 червня 2020 року в оскаржуваній частині вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасувати, ухвалити нове рішення.
 
Задовольнити заяву представника ОСОБА_1 - Таш`яна Романа Івановича про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
 
Стягнути з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 понесені в суді апеляційної інстанції судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                  є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	С. О. Погрібний    	
 	Г. І. Усик     	
 	В. В. Яремко