ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1214/21 Справа № 174/488/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за  позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, вказуючи, що ОСОБА_1  звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 21.12.2010 року, чим підтверджується факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк». Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі 300 грн., у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 4500 грн. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Відповідно до п. 2.1.1.5.5, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Крім того, в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 року згідно до п.2.1.1.2.12., сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язаний сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна» та 84,0% для картки «Універсальна голд». В зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 12.05.2020 року має заборгованість у розмірі 16780,72 грн., яка складається з наступного: - 7772,55 грн. – заборгованість за тілом кредита; 2793,80 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 6214,37 грн. - нарахована пеня. Просить стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та понесені ними судові витрати в розмірі 2102 грн. (а.с.2-4).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено (а.с.94-99). 

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, просило скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права (а.с.104-109).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що на підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, позивачем надано до суду завірену копію анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 21.12.2010 року, в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання, номер засобів зв`язку та з якої слідує, що відповідач виявив бажання оформити на своє ім`я дебетову особисту карту та погодився з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Відомостей про те, що відповідач отримав від позивача кредит, його розмір та відомості про отримання кредитної картки чи кредитних коштів вказана заява не містить. Крім того, на момент підписання вказаної заяви ОСОБА_1 був у неповнолітнім віком 16 років. (а.с. 37).
На підтвердження досягнення згоди щодо істотних умов цього договору між сторонами, позивачем також надано копію витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» який змінений з 01.01.2013 року на інший тарифний план, «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» без зазначень якою із цих видів карток користувалася відповідач (а.с.38) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що підписаний головою Правління ПАТ КБ «Приватбанк» Дубілет О.В. (а.с. 39-62). Вказані документи також не містять підпису відповідача.
На підтвердження розміру заборгованості відповідача ОСОБА_1 позивачем надано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 21.12.2010 р. станом на 31.05.2015 року (а.с. 5-8) згідно якого останній на вказану дату мав заборгованість у розмірі 0,00 грн. Також надано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 21.12.2010 року (а.с.9-14), згідно якого відповідач станом на 30.09.2019 року мав заборгованість у розмірі 13986,92 грн. із них: 7772,55 грн. – заборгованість за тілом кредита; 5283,21 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 931,16 грн. заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. та розрахунок заборгованості за договором № б/н від 21.12.2010 року (а.с.15), згідно якого відповідач станом на 12.05.2020 року має заборгованість у розмірі 7772,55 грн. із них: 7772,55 грн. – заборгованість за тілом кредита; 2793,80 грн. – нарахована пеня.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки у анкеті-заяві від 21.12.2010 року зазначено лише те, що відповідач, який був неповнолітнім, виявив бажання оформити на своє ім`я дебетову особову карту та погодився з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами и Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, а доказів того, що відповідач отримував кредитну картку та кредитні кошти у початкову розмірі 300,00 грн., який у подальшому збільшився до 4500,00 грн. та користувався ними, номер отриманої відповідачем картки, строк її дії та дату видачі матеріали справи не містять.
За таких обставин та без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про отримання саме кредитних коштів, їх розмір та сплату відсотків за користування цими коштами, а також розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Крім того, банком надано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», в якому зазначено умови обслуговування карток «Універсальна 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», та «Унівесальна Gold», проте матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем кредитної картки, тому підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання кредитних зобов`язань відсутні.

       Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача заборгованості, у зв`язку з їх недоведеністю. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань, оскільки доводи скарги не можуть усунути виниклі розбіжності.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» — залишити без задоволення. 

Рішення Вільногріського міського суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року — залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: