Постанова
Іменем  України 
 
02 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 757/38476/17-ц
провадження № 61-1664св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С.,                  Зайцева А. Ю.,                 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги представника  ОСОБА_1 - адвоката Філатової Тетяни Миколаївни на постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року та на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лівінського С В., Суханової Є. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційних скарг представника  ОСОБА_1 - адвоката Філатової Т. М. на постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 рокуздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року   № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                     ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про припинення права на частку в спільному майні. 
На обґрунтовання позовних вимог зазначила, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві спільної часткової власності у розмірі 387/600 та її чоловіку ОСОБА_3 у розмірі 142/600, з яким вони проживають разом в даній квартирі. Крім того, власником 71/600 частки квартири є відповідач ОСОБА_2 . 
Позивач вказує, що відповідач не проживає у спірній квартирі, майно не утримує. У зв`язку з цим, позивачем було направлено відповідачу заяву, у якій вона виявила намір придбати у відповідача належні йому 71/600 квартири за 596 282,00 грн. На отриману від позивача заяву відповідач надав відповідь, відповідно до якої повідомив, що має намір користуватися своєю часткою квартири. 
З урахуванням викладеного, позивач просила припинити право відповідача на частку у майні, яка складає 71/600, що перебуває у спільній частковій власності, зі стягненням відповідної грошової компенсації на користь відповідача, зважаючи на те, що частка відповідача є незначною, спільне користування квартирою неможливе, та припинення права на частку у майні не завдасть шкоди відповідачу, оскільки, він не користується квартирою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року позов ОСОБА_1  задоволено повністю.
 
Припинено право власності  ОСОБА_2 на 71/600 частку квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 71/600 частки квартири  АДРЕСА_1 у розмірі 596 282,00 грн, за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Печерського районного суду міста Києва квитанцією № 0.0.1142422383.1 від 24 вересня 2018 року на суму 396 282,00 грн. та квитанцією від 21 вересня 2018 на суму 200 000,00 грн.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 71/600 частину квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спільне володіння і користування позивачкою та відповідачем квартирою АДРЕСА_2 є неможливим у зв`язку із складними стосунками, що склалися між сторонами, різницею у віці та відсутністю будь-яких взаємовідносин, які б давали змогу говорити про можливість спільного проживання  в житловому приміщенні, а також, недосягненням сторонами згоди щодо умов користування квартирою. З огляду на те, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, і таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам сім`ї, то суд вбачав наявність підстав для задоволення позову.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року заяву відповідача про скасування заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року залишено без задоволення.
Не погодившись з заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на нього.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Печерського районного суду                      м. Києва від 25 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким відмовлено у задоволенні позову   ОСОБА_1 до                      ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про припинення права на частку в спільному майні.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що припинення права власності відповідача на належну йому частку завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір в розмірі 12 000,00 грн.
Ухвалюючи додаткову постанову, апеляційний суд виходив з того, що оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому з позивачки, позов якої залишено без задоволення, на користь відповідача, підлягає стягненню сплачений ним судовий збір. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У січні 2020 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Філатова Т. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
07 лютого 2020 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Філатова Т. М. направила до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати додаткову постанову та повернути справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції  не було дотримано вимог цивільного процесуального законодавства, зокрема вимог статті 270 ЦПК України.
Доводи інших учасників справи
 
27 лютого 2020 року ОСОБА_2 подав до  Верховного Суду відзив на касаційні скарги ОСОБА_1 ,в якому відповідач просить суд касаційні скарги позивачазалишити без задоволення, оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
 
07 травня 2020 року від представника ОСОБА_1 - адвоката                        Філатової Т. М. на адресу Верховного Суду надійшли пояснення на відзив ОСОБА_2 на касаційні скарги, в якому представник позивача вказує на незгоду ОСОБА_1 з доводами та аргументами, наведеними у відзиві  на касаційні скарги.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційних скарг) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Філатової Т. М. на постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року та витребувано матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Філатової Т. М. на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року.
 
01 грудня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить:   ОСОБА_1 - 387/600 частин,   ОСОБА_3 - 142/600 частин, ОСОБА_2 - 71/600 частин.
В квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та   ОСОБА_3 
ОСОБА_2 не є членом сім`ї   ОСОБА_1  та  ОСОБА_3 .  
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач набув право власності на 71/600 частку квартири АДРЕСА_1 12 квітня 2017 року на підставі договору дарування № 186 від 12 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Войстрік О. В. 
З вказаного договору дарування вбачається, що вартість подарованої частки відповідно до пункту 4 Договору становить 1 135 218,23 грн. 
До моменту отримання відповідачем в дар 71/600 частка спірної квартири належала ОСОБА_5 , яка є його матір`ю. 
Позивачкою 07 червня 2017 року було направлено відповідачу пропозицію щодо викупу у нього 71/600 частки квартири АДРЕСА_1 , що перебуває у спільній частковій власності, за                       596 282,00 грн. Дана пропозиція була отримана особисто відповідачем, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.
Вартість своєї пропозиції щодо викупу 71/600 частки квартири АДРЕСА_1 позивачка обґрунтувала дійсною ринковою вартістю, яка була визначена експертом Незалежного інституту судових експертиз (НІСЕ) у висновку за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження від 29 травня 2017 року № 8814.
22 червня 2017 року від відповідача було отримано лист-відмову від пропозиції позивачки щодо викупу належної йому частки квартири. Відмову ОСОБА_2   пояснив бажанням проживати у спірній квартирі, обґрунтовуючи це, зокрема, відсутністю у нього іншого житла.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
 
Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України закріплено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
 
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
 
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
 
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
 
При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.
 
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника,та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) також зроблено висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.
 
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У матеріалах справи відсутні докази наявності у  ОСОБА_2 іншого житла,  а також того, що відшкодування ринкової вартості його частки у майні зможе забезпечити йому право на житло.
 
При таких обставинах суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що суду не надано суду достатніх належнимих та допустимих доказів того, що припинення права  ОСОБА_2 на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам.
 
При цьому, апеляційним судом обгрунтовано не взято до уваги пояснення позивачки щодо можливості придбання за рахунок компенсації відповідачем належного житла у місті Києві, оскільки такі доводи є припущеннями, які не доведено в установленому законом порядку.
Посилання заявника на порушення судом апеляційної інстанції  вимог статті 270 ЦПК України щодо неналежного повідомлення позивачки про розгляд заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення  про стягнення судового збору є необґрунтованими, оскільки із частини четвертої цієї статті вбачається, що участь учасників справи при розгляді заяви про ухвалення додаткового рішення не є обов`язковою.
 
Інші доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційних скарг їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки дія додаткової постанови Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року була зупинена ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2020 року, у зв`язку із залишенням цього судового рішення без змін необхідно поновити його дію.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги представника  ОСОБА_1 - адвоката Філатової Тетяни Миколаївни залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Поновити виконання додаткової постанови Київського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                             Є. В. Коротенко
 
В. С. Жданова
 
А. Ю. Зайцев