ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року  
м. Черкаси   
  		
справа № 712/8656/20 провадження № 22-ц/821/193/21 категорія 310020000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

учасники справи:
позивач (відповідач по зустрічному позову): ОСОБА_1 ;
відповідач (позивач за зустрічним позовом):  ОСОБА_2 

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Постригань Тетяни Леонідівни на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2020 року (ухвалене в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Троян Т.Є., повний текст виготовлено 04 грудня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

03 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
В обґрунтування позовних вимог вказала, що 11 серпня 2001 року сторони у справі зареєстрували шлюб у Сагунівській сільській раді Черкаського району Черкаської області, про що зроблено актовий запис № 9.
Від шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Причиною розпаду сім`ї є те, що кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Спільне господарство сторони не ведуть, їхні стосунки існують лише формально. 
Оскільки сім`я розпалася остаточно просила шлюб розірвати.
Так як згоди про матеріальне утримання дітей між сторонами у справі не досягнуто, тому ОСОБА_1 змушена звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів з відповідача в розмірі 1/3 частки з усіх видів його доходу але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту подачі позову і до досягнення дітьми повноліття.
Крім того, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп.
03 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на його користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову і до закінчення навчання та стягнути додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 у розмірі Ѕ частини вартості навчання щомісяця в сумі 1 350 грн. до закінчення навчання.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 11 серпня 2001 року сторони уклали шлюб, від якого народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_3 досяг віку 14 років, отже місце проживання визначається ним самим. Старший син проживає з батьком. Крім того, він навчається в ЧНУ імені Б.Хмельницького на платній основі, за навчання якого сплачує батько ОСОБА_2 .
Вартість всього навчання складає 64 800 грн. Вартість одного навчального року складає 16 200 грн.
Тому, в зв`язку з навчанням в університеті є необхідність стягнення додаткових витрат на дитину у розмірі Ѕ вартості навчання до закінчення навчання.
25 листопада 2020 року до суду надано уточнену зустрічну позовну заяву, в якій ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову і до закінчення навчання. Крім того, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі Ѕ вартості навчання, щомісяця в сумі 1 350 грн. до закінчення навчання. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 11 серпня 2001 року у Сагунівській сільській раді Черкаського р-ну Черкаської обл., про що зроблено актовий запис № 9 розірвано.
Позивачу після розірвання шлюбу залишено прізвище ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу заробітку (щомісячно), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03 вересня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
Судові витрати віднесено на рахунок держави.
В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в судовому засіданні було достовірно встановлено, що сторони по справі припинили шлюбні відносини, проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Суд визнав доведеним ту обставину, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі подружжя і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін у справі, тому шлюб необхідно припинити шляхом його розірвання.
Оскільки ОСОБА_2 із позивачем у справі ОСОБА_1 лише зареєстрований за однією адресою але фактично там не проживає, діти проживають разом з матір`ю, тому позовні вимоги про стягнення аліментів за первісним позовом підлягають задоволенню, оскільки обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків. Крім того, суд зазначив, що задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів суд керувався тим, що сторони хоча й проявляють щоденну турботу щодо виховання дітей, забезпечення нагальних побутових потреб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснює мати з якою зареєстровані та проживають діти сторін. 

Відповідач за первісним позовом не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання меншого сина ОСОБА_4 . Разом з тим, просив стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання старшого сина ОСОБА_3 , так як той з ним проживає та знаходиться на його утриманні та додаткові витрати на дитину по стягненню Ѕ частини вартості навчання.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 , суд керувався показами допитаного в судовому засіданні сина сторін у справі ОСОБА_3 , який вказав, що з батьком він постійно не проживає, знаходиться на утриманні матері. Сторони не заперечили тієї обставини, що ОСОБА_2 вносить плату за навчання щомісячно в розмірі 1 600 грн., однак ОСОБА_1 надала суду належні докази того, що вона також сплачує кошти за навчання свого сина ОСОБА_3 в розмірі 8 100 грн., тобто виконує свої зобов`язання по сплаті Ѕ частини вартості навчання. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2020 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо стягнення аліментів на сина ОСОБА_3 та зменшити розмір аліментів на дитину ОСОБА_4 , визначивши аліменти в розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Крім того, задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на ОСОБА_3 . 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору, судом не було враховано, що сторони у справі зареєстровані та проживають за однією адресою.
При перевірці доводів позивача ОСОБА_1 щодо проживання дітей разом з нею, суд повинен був перевірити наявність акту опитування сусідів, який повинен бути обов`язково такими особами підписаний. Вважає, що підлягають встановленню обставини проживання дітей разом з батьком.
Також, зазначено, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач повністю забезпечує як старшого так і молодшого сина, сам являється інвалідом ІІ групи, а тому розмір аліментів на молодшого сина підлягає зменшенню, а на старшого сина аліменти підлягають стягненню з матері. 

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_1 остання зазначила, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення.
В обгрунтування своїх доводів ОСОБА_1 вказала, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 помилково зазначив, що старший син ОСОБА_3 повністю перебуває на його утриманні, оскільки батько дітей ОСОБА_2 перебуває по кілька разів на місяць у відрядженнях, а тому, саме мати забезпечує потреби дітей. Спільний син ОСОБА_3 під час допиту в якості свідка зазначив, що лише після розірвання шлюбу має намір проживати з батьком.
Крім того зазначила, що ОСОБА_2 хоч і являється учасником бойових дій та має ІІ групу інвалідності, однак йому компенсуються кошти лікування та медикаменти за рахунок держави, тому посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що ОСОБА_2 несе значні витрати на лікування не можуть братися до уваги при визначенні майнового стану відповідача.
Також зазначено, що відповідач за первісним позовом визнав позовні вимоги щодо стягнення з нього аліментів на молодшого сина ОСОБА_4 , хоча він і не погоджується з розміром аліментів, однак не заперечив проти стягнення з нього аліментів в твердій грошовій сумі 3 000 грн., а відтак аліменти на молодшого сина підлягають стягненню по причині визнання позовних вимог в цій частині. ОСОБА_2 не зазначив в апеляційній скарзі жодної підстави, яка б унеможливлювала б сплату ним аліментів саме у частці від його заробітку (доходу) та була б підставою для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 11 серпня 2001 року сторони у справі зареєстрували шлюб у Сагунівській сільській раді Черкаського району Черкаської області, про що зроблено актовий запис № 9, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 3).
Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сторони під час судового засідання в суді першої інстанції не заперечили тієї обставини, що шлюб між ними фактично розпався, вони не ведуть спільне господарство та не мають наміру зберегти сім`ю.
Щодо питання утримання дітей, сторони не знайшли порозуміння і кожен з них вважає, що є підстави для задоволення первісних та зустрічних позовних вимог про стягнення аліментів. Крім того, в зустрічному позові ОСОБА_2 заявляє також вимоги до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання старшого сина в зв`язку з його навчанням у Черкаському Національному Університеті імені Богдана Хмельницького на платній основі. 

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаській апеляційний суд враховує, що рішення суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог первісного позову щодо стягнення аліментів та зустрічного позову щодо стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено категорії справ, що відносяться до малозначних.
П. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК та п. 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є в тому числі справи про стягнення аліментів та розірвання шлюбу. 
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Підстав для застосування положень ч.3 ст.369 ЦПК України встановлено не було.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Апеляційний суд створив учасникам процесу у даній справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц від 18 травня 2018 року).
Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Оскільки рішення суду в частині вирішення позовних вимог про розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, тому в цій частині вирішення спору воно не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.
Щодо вирішення спору про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо після виконання аліментних зобов`язань згідно з частиною четвертою цієї статті один з батьків не виїхав на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договорів про правову допомогу, та залишився або повернувся для постійного проживання в Україну, порядок стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми встановлюється законодавством. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття. Якщо після набрання законної сили рішенням суду про сплату аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття особа, з якої стягуються аліменти, продовжує постійно проживати в Україні або повертається в Україну для постійного проживання та змінюються обставини, які вплинули на визначення розміру аліментів, у судовому порядку може бути встановлено періодичне стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім`ї, у якій виховується дитина. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги, її розмір визначається Кабінетом Міністрів України. Роботу щодо призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку.
Відповідно до ст. 182 СК України  при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Також, відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Також, окремо, відповідно до ст. 185 СК України  той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Тобто, положеннями статей 180, 183-185, 193 СК України визначаються декілька способів виконання згаданого обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183, 184); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193).
Також, СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків.
Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина (ст. 141 СК України). При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
Відповідно до змісту п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України№ 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у якій судом касаційної інстанції роз`яснено схожі правовідносини, до передбаченої ст. 185 СК України  участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Дана стаття СК України  закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.
Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного стану сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягнення аліментів відповідно до ст.ст. 181, 182 СК України. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково.
Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище сторін і дитини, наявність у сторін інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі.
Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).
Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами.
Із встановлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що сторони у справі не мають наміру зберегти шлюбні відносини між собою і в них на утриманні знаходиться двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог зазначила, що ОСОБА_2 фактично не проживає з позивачкою та коштів на утримання дітей не виділяє, що і змусило її звернутися з відповідною вимогою до суду.
Звертаючись до суду із зустрічною позовною вимогою, ОСОБА_2 в обгрунтування своїх вимог зазначив, що старший син ОСОБА_3 досяг 14 років і у відповідності ч. 3 ст. 160 СК України визначив своє місце проживання з батьком. Батько його повністю утримує, тому є підстава стягнення аліментів з матері. Крім того, син навчається в ЧНУ імені Б. Хмельницького, а відтак є підстави для стягнення з ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання дитини в розмірі Ѕ частини вартості навчання.
У відзиві на позовну заяву (а.с. 57) ОСОБА_2 визнав, що у відповідності до вимог СК України він має обов`язок по забезпеченню утримання свого молодшого сина ОСОБА_4 та готовий сплачувати на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Крім того, в апеляційній скарзі, ОСОБА_2 також визнав обгрунтованими вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , однак не погодився з способом стягнення аліментів у частці та вважає за можливе сплачувати аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
При перевірці правильності мотивів рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує, що в даній категорії справ перш за все враховуються інтереси дітей і вирішуючи спір та задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції правильно керувався саме дотриманням вимог Закону щодо забезпечення охорони прав обох дітей сторін у справі.
Факт встановлення постійного проживання старшого сина ОСОБА_3 на момент розгляду справи в суді першої інстанції лише з матір`ю чи з батьком колегія суддів вважає недоведеним, оскільки і позивач і відповідач фактично визнали, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції вирішувався спір щодо розлучення, сторони у справі зареєстровані за однією адресою і проживають разом, однак ОСОБА_2 часто буває відсутній або в командировках з виробничих питань.
Відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання молодшого сина ОСОБА_4 та не спростував ту обставину, що щоденну турботу та забезпечення нагальних побутових потреб старшого сина здійснює мати.
СК України визначено, що у відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України розмір аліментів може бути стягнутий як у частці доходу її матері (батька) і (або) у твердій грошовій сумі.
Вирішуючи спір щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на обох дітей, суд першої інстанції керувався принципами захисту інтересів обох дітей, що передбачений Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1991 року. Так як на момент розгляду справи не було спростовано того факту, що діти проживають з матір`ю, тому суд правомірно стягнув на її користь аліменти на утримання обох дітей, синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Оскільки ОСОБА_1 просила стягнути аліменти в частці від усіх видів заробітку ОСОБА_2 , тому суд правильно присудив стягнення аліментів саме у визначений позивачем спосіб (частці від доходу, заробітку) батька.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є працевлаштований та отримує заробітну плату.
При визначенні розміру стягуваних аліментів, судом першої інстанції враховано, що частка 1/3 частини доходів ОСОБА_2 забезпечуватиме необхідний та достатній рівень гармонійного розвитку дітей і такий розмір аліментів буде відповідати принципу співрозмірності, розумності та допустимості доказів, які були надані сторонами в судовому засіданні та буде забезпечувати захист інтересів та потреб дітей та відповідатиме наявності спроможності у батька таку допомогу надавати. Судом враховано, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.
У відповідності до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому суд правильно встановив період початку стягнення аліментів на дітей, починаючи з 03 вересня 2020 року (моменту звернення до суду з позовною вимогою) і до досягнення дітьми повноліття.
Оскільки, відповідачем за зустрічним позовом не було доведено тієї обставини, що старший син фактично знаходиться на його утриманні і мати не бере ніякої участі в його вихованні та забезпеченні розвитку дитини, тому судом правомірно відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення аліментів з матері на користь батька на утримання старшого сина ОСОБА_3 . 
Крім того, що стосується доводів апеляційної скарги в частині неправомірної відмови в задоволенні зустрічної позовної вимоги щодо стягнення З ОСОБА_1 додаткових витрат на дитину, колегія суддів виходить з наступного. 
Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язковість батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення додаткових витрат на дитину мотивовані саме обставиною сплати вартості за навчання у ЧНУ імені Б. Хмельницького. Матеріалами справи підтверджено ту обставину, що і батько дитини, і мати дитини в рівній мірі забезпечили сплату Ѕ частини вартості навчання кожен. Обставина сплати ОСОБА_1 8 100 грн. вартості навчання ОСОБА_3 підтверджується квитанцією № 0.0.1896011770.1, а обставина сплати ОСОБА_2 Ѕ частини вартості навчання ОСОБА_3 щомісячними платежами в розмірі 1 600 грн. не заперечується сторонами у справі.
Відтак, з вищевстановлених обставин вбачається, що батьки не порушують принцип рівності обов`язку та порівну беруть участь у додаткових витратах на ОСОБА_3 . Тому підстав, які б давали право суду апеляційної інстанції змінити чи скасувати висновок районного суду в цій частині не вбачається. 
Крім того правильним є висновок суду і в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат, який відповідає нормам ст. 141 ЦПК України і підстав для зміни чи скасування в цій частині рішення колегія суддів також не вбачає. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Постригань Тетяни Леонідівни залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 
 
Повний текст постанови складено 05 лютого 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчук

Судді                                                                        О.В. Карпенко

                                                                       Л.І. Василенко