ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року	Львів	Справа № 461/7033/16-а пров. № А/857/15977/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Довгополова О.М.,
з участю секретаря судового засідання                Марцинковської О.М.,
позивача                                                                    ОСОБА_1 
представника відповідача                                      Зеліска Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Галицького районного суду м.Львова від 20 грудня 2016 року (прийняте у відкритому судовому засіданні у м. Львові суддею Волоско І.Р.) в адміністративній справі № 461/7033/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

                                                 В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – ГУ ПФУ у Львівській області) щодо відмови в нарахуванні та виплаті йому пенсії за період з 01 листопада 2013 року до 24 червня 2016 року;
- зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області нарахувати та виплатити йому пенсію за період з 01 листопада 2013 року до 24 червня 2016 року.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року, позовні вимоги задоволено.
При цьому суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІVвиникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, відтак ГУ ПФУ у Львівській області має відновити виплату пенсії позивачу, який виїхав на постійне місце проживання закордон та отримав право, до цього, на пенсію в Україні

Постановою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2017 скасовано та направлено справу на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Ухвалюючи цю постанову, Верховний Суд дійшов висновку про те, що переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не зазначив доводів, за якими він погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції та мотивів прийняття або відхилення аргументів, викладених відповідачем в апеляційній скарзі, щодо поширення дії Угоди між Україною та Португальською Республікою про соціальне забезпечення, що укладена 7 липня 2009 року на правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, а також щодо інформації про те, що позивач отримував пенсію за кордоном, що є порушенням норм процесуального права.

Як видно з апеляційної скарги, її вимоги обгрунтовано тим, що пенсія позивачу призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу пенсії під час його проживання у Португальській Республіці.
Угода між Україною та Португальською Республікою про соціальне забезпечення, укладена 7 липня 2009 року, для України чинна з 1 березня 2012 року, і застосовується для пенсій за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та пенсій за вислугу років, призначених згідно із законодавством про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Частиною 4 статті 4 Угоди визначено, що ця угода не застосовується до пенсій, які встановлюються згідно з особливими законами та фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Пенсії військовослужбовцям в Україні призначаються відповідно до спеціального закону - Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Оскільки, позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» норми Угоди на нього не поширюються.
Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що суд першої інстанції не надав оцінку доводу відповідача про те, що відмова суб`єкта владних повноважень була обумовлена, в тому числі, наявною інформацією про те, що позивач отримував пенсію у Португалії.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Позивач, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції – без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є безпідставна і не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Судом встановлено, що позивач згідно паспорта серії НОМЕР_1 є громадянином України та перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області.
Починаючи з 01.11.2013 виплата пенсії позивачу була припинена у зв`язку з тим, що він виїхав на постійне проживання закордон в Португалію.
З 24.06.2016 позивачу поновлено виплату пенсії.
11.07.2016 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області з письмовою заявою про відновлення виплати раніше призначеної пенсії починаючи з листопада 2013, проте відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутність доказів проживання на території України.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в пункті 3.3 цього Рішення, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41- 43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).

Відповідно до частин 1, 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно із частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Водночас згідно з пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Що стосується доводів про застосування до спірних відносин Угоди між Україною та Португальською Республікою про соціальне забезпечення, яка укладена 7 липня 2009 року і для України чинна з 1 березня 2012 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ця Угода застосовується для пенсій за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та пенсій за вислугу років, призначених згідно із законодавством про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Частиною 4 статті 4 Угоди визначено, що ця угода не застосовується до пенсій, які встановлюються згідно з особливими законами та фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, яким є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якого позивачу призначено пенсію.

Враховуючи те, що пенсія позивачу була призначена до виїзду його за кордон, визнання такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном та непоширення на ці правовідносини Угоди між Україною та Португальською Республікою про соціальне забезпечення, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії.

Також в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач у Португальській Республіці отримував пенсію, яка була призначена йому за роботу в Португальській Республіці за період 2004 - 2014 років на фабриці по виробництву цементних блоків підсобником і жодного відношення до спірної пенсії не має та на виплату останньої не впливає. 

Решта обставин та доводів апеляційної скарги, на переконання колегії суддів, не спростовують викладених вище висновків і на законність судового рішення не впливають.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції відсутні.   

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м.Львова від 20 грудня 2016 року в адміністративній справі № 461/7033/16-а – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Постанова складена у повному обсязі 03 березня 2021 року.