16.02.21
22-ц/812/416/21
Провадження № 22-ц/812/416/21 Суддя першої інстанції Орлова С.Ф.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

16 лютого 2021 року м. Миколаїв Справа № 470/752/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», Банк) на заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Орлової С.Ф., в залі судового засідання в смт. Березнегувате, повний текст якого складений 14 грудня 2020 року, за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
В С Т А Н О В И В:

09 листопада 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 10 березня 2015 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». 
14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк») на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».
Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 2 000 грн.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 24 вересня 2020 року у нього утворилась заборгованість перед банком у розмірі 12 403 грн 30 коп.
Посилаючись на викладене, Банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 12 403 грн 30 коп. станом на 24 вересня 2020 року, яка складається з наступного: 7 454 грн 95 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2 605 грн. 32 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 2 343 грн 03 коп. - нарахована пеня.
Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що згідно з наданих Банком розрахунків заборгованості та виписки по особовому рахунку, відповідачем фактично було витрачено 21 542 грн 08 коп. кредитних коштів, а за період користування кредитними картками відповідачем було сплачено 30 091 грн 68 коп. на погашення заборгованості, а тому прострочена заборгованість за тілом кредиту відсутня та підстав для її стягнення немає.
Також відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
У зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів заборгованості за прострочений кредит, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення процентів відповідно до статті 625 ЦК України.
Не погодившись з відмовою в задоволенні позову, Банк оскаржив судове рішення в повному обсязі шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що із матеріалів справи вбачається та ніким не оспорюється, що 10 березня 2015 року ОСОБА_1 погодився з тим, що він ознайомився і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді; анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, пам`яткою і тарифами, складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. 
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.
Таким чином, між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого Банк надав відповідачеві кредит у вигляді ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості.
Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.
Отже, укладення договору відповідачем у відповідності до статті 634 ЦК України шляхом приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку, є доведеним. 

При здійсненні власних розрахунків щодо заборгованості за тілом кредиту суд помилково дійшов висновку щодо її відсутності. На підставі розрахунків заборгованості, які подані до позову, борг за тілом кредиту не є погашеним.
Від відповідача на час розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 березня 2015 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який збільшувався за час користування картками, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 24 вересня 2020 року становить 12 403 грн 30 коп. і складається з наступного: 7 454 грн 95 коп. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 2 605 грн 32 коп. - заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 2 343 грн 03 коп. - пені. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У заяві позичальника від 10 березня 2015 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату пені за несвоєчасну сплату заборгованості за користування кредитними коштами.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути пеню за прострочене зобов`язання. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 березня 2015 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які діяли на момент підписання, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT»,«Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розміру і порядку нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду, «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10 березня 2015 року, шляхом підписання анкети-заяви.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді стягнення пені, а також строк та сплату заборгованості щомісячними платежами, що давало б підстави для визначення простроченого тіла кредиту.
Між тим як встановлено відповідач запозичив у позивача кошти на картковий рахунок та користувався цими коштами, що підтверджується випискою з особового рахунку, а відтак у відповідача існує обов`язок щодо повернення позичених коштів. 
Перевіряючи наданий Банком на підтвердження існування заборгованості за договором розрахунок та виписку з особового банківського рахунку відповідача, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо витрат ОСОБА_1 запозичених коштів у розмірі 21 542 грн 08 коп. та внесених ним на погашення заборгованості коштів в загальному розмірі 30 091 грн 68 коп., та відсутністю, у зв`язку з цим, заборгованості за тілом кредиту.
Так, тіло кредиту - це сума, безпосередньо взята у банка: без врахування процентів, пені та інших нарахувань. Тобто ті гроші, які позичальник отримав від фінансової установи на руки, на карту або переказом на рахунок і є основним боргом.
В позовній заяві позивач вказує, що заборгованість за поточним тілом кредиту відсутня, але існує заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 7 454 грн. 95 коп. При цьому в розрахунку заборгованості за договором № б/н від 10 березня 2015 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , наданого позивачем в якості додатку до позовної заяви, який міститься на а.с. 7-9, позивач зазначає, що заборгованість за тілом кредиту дорівнює 7 454 грн 95 коп., в тому числі за поточним тілом кредита 6 198 грн. 83 коп. та за простроченим тілом кредита у розмірі 1 256 грн. 12 коп.
При складанні сум, зазначених Банком у третьому стовпчику зазначеного розрахунку «Витрати клієнтом кредитних коштів», за період з 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2020 року, виходить сума у розмірі 21 542 грн. 08 коп., а при складанні сум, які відображені в стовпчику 21 того ж розрахунку «Сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості», сума погашень дорівнює 30 091 грн. 68 коп.
Більш того, при складанні сум, які були сплачені ОСОБА_1 та розподілені Банком в рахунок: погашення заборгованості за тілом кредиту, погашення заборгованості за простроченим тілом кредита та погашення заборгованості по пені (27 686 грн. 57 коп. + 761 грн. 81 коп. + 1 644 грн. 40 коп.), виходить сума у розмірі 30 092 грн 78 коп., тобто така, яка є більшою ніж розмір отриманих ОСОБА_1 коштів.
Отже доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не навів своїх розрахунків є безпідставними, оскільки суд в рішенні послався саме на розрахунки Банку, надані на підтвердження існування заборгованості. За такого з огляду на приписи статей 12, 13 ЦПК України саме позивач у разі сумнівів щодо розрахунків може заявляти клопотання про призначення експертизи щодо наявності заборгованості за вказаним договором. Проте в апеляційній скарзі Банк на вирішення суду апеляційної інстанції таких клопотань не заявляв.
Щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені за кожен день прострочки за порушення зобов`язань по поверненню кредиту, то апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції щодо відмови у задоволенні таких вимог, оскільки умови договору не містять розміру такої пені, а зазначають посилання на Умови та Правила надання банківських послуг, витяг з яких долучено до позовної заяви. Між тим Банк не надав переконливих доказів за правилами статей 76-80 ЦПК України, що ці Умови та Правила на час укладення договору в 2014 році були дійсними, а позичальник був ознайомлений та погодився з ними, оскільки вони не підписані відповідачем. Крім того за відсутності заборгованості за договором, не виникає права на стягнення неустойки (пені), якою забезпечується зобов`язання за цим договором. 
Доводи скаржника про відсутність заперечень відповідача щодо ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами та не оспорювання дійсності договору є безпідставними, оскільки по-перше, саме позивач при зверненні до суду повинен довести ті обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги; по-друге, правочин вважається таким, що вчиненій у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами; по-третє, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Отже саме банк повинен підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Підтвердженням факту погодження сторонами основних умов кредитного договору, зокрема, суми позики та процентів за користування позиченими коштами, обов`язків та відповідальності сторін за невиконання умов договору є підписи сторін у відповідних документах. 
    Більш того,  необхідно зауважити, що   ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак на час укладення договору 10 березня 2015 року він був неповнолітнім (17 років), тобто мав неповну цивільну дієздатність. Отже кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою в стані неповної цивільної дієздатності. Докази щодо надання згоди батьками ОСОБА_1 на укладення цього кредитного договору або схвалення його в подальшому у порядку статті 221 ЦК України у справі відсутні. 
Щодо застосування статті 625 ЦК України, положеннями якої Банк обґрунтовує свої позовні вимоги щодо стягнення процентів.
У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
У кредитора згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).
Як встановлено судом у позичальника ОСОБА_1 відсутня заборгованість за основним боргом, а тому підставі для застосування частини 2 ст. 625 ЦК України, зокрема, стягнення 3% процентів річних за прострочення оплати основного боргу, та задоволення таких вимог Банку також відсутні. 

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

                                                                                        Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 16 лютого 2021 року