ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20637/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  26 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Земляної Г.В.
                                                            Мєзєнцева Є.І.
При секретарі:                              Марчук О.О.
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо скасування рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 та припинення виплати пенсії з 01 лютого 2018 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 01 лютого 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно та необґрунтовано вчинено дії щодо самого факту перегляду рішення про призначення пенсії і документів для призначення пенсії, оскільки нею було подано всі необхідні документи для такого призначення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року даний адміністративний позов - задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову повністю.
Скаргу обґрунтовано тим, що довідка, надана позивачем на підтвердження періодів пільгового стажу за Списком №1, не відповідає додатку №5 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії, затвердженого постановою КМУ від 12 серпня 1993 року №637.
Позивач подала відзив на скаргу, просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (Деснянський район) та отримувала пенсію з пільговим зниженням пенсійного віку за Списком №1 з 27 лютого 2016 року відповідно до п. «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Позивач має загальний стаж 29 років 1 місяць 19 днів загального стажу, з них 12 років 6 місяців 7 днів стажу роботи у шкідливих умовах за Списком №1.
В період з 02 листопада 1993 року по 15 січня 2008 року позивач працювала в Інституті ветеринарної медицини Національної академії аграрних наук України на посаді лаборанта і інженера лабораторії мікотоксикології, що передбачені Списком №1, розділ XVIII підрозділ 2 п.12.2-1. затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року №36.
В лютому 2018 року позивачем отримано лист №3172/02 від 30 січня 2018 року відповідно до якого на виконання листа Пенсійного фонду України, Лівобережному об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України повідомлено про необхідність здійснити перевірку правомірності видачі Інститутом ветеринарної медицини ПАН України довідки про підтвердження пільгового характеру роботи, питання проведення в 1993-2007 роках атестації робочих місць за умовами праці, про результати розгляду необхідно повідомити заявницю.
В подальшому, у зв`язку з тим, що виплата пенсії позивача призупинена, позивач звернулась до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою від 21 березня 2018 року про надання роз`яснення про стан перевірки підприємства, на якому працювала ОСОБА_1 та надання довідки про пільговий характер робіт та атестації робочого місця.
В кінці квітня 2018 року позивачем отримано відповідь ГУ ПФУ в м. Києві №15058/02/Г-2955 від 19 квітня 2018 року, в якій з посиланням на перевірку матеріалів пенсійної справи, зазначено що виплата пенсії з 01 лютого 2018 року призупинена. При цьому, у зазначеній відповіді жодним чином не зазначено про те, чи проведена на підприємстві перевірка достовірності виданої пільгової довідки та підтвердження атестації робочого місця.
На звернення представника позивача від 02 квітня 2018 року, відповідачем надано відповідь №84788/02 від 22 квітня 2018 року, в якій ГУ ПФУ в м. Києві зазначено, що за результатами зустрічної перевірки достовірності видачі пільгової довідки, Пенсійним фондом на ім`я ОСОБА_1 направлено лист №5662/06 від 02 квітня 2018 року щодо скасування рішення про призначення пенсії за Списком №1 на пільгових умовах з 27 лютого 2016 року та припинення виплати пенсії з 01 лютого 2018 року з подальшим відшкодуванням виплачених сум пенсії.
Зазначений лист направлений відповідачем 24 квітня 2018 року та отриманий представником позивача 26 квітня 2018 року. 
Вважаючи рішення відповідача про призупинення виплати пільгової пенсії  протиправним, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні матеріали справи підтверджують факт роботи позивача на посаді, яка передбачена Списком №1. Відповідно, протиправними та необґрунтованими є дії відповідача щодо перегляду рішення про призначення пільгової пенсії позивачу і документів, що були підставою для такого призначення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим, з огляду на наступне.
Згідно статті 46 Конституцій України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. 
Відповідно до статті 100 вказаного Закону особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах:
а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством;
б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13-14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством. 
Згідно п. "а" статті 13 Закону №1788-ХІІ на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах
Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ): чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи; жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи. 
Зазначене зменшення пенсійного віку жінкам застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року;
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для  призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. 
Відповідно до п. 20 Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугою років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їхніх правонаступників. У такій довідці має бути зазначено: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професію або посаду; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включено цей період роботи, первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана довідка. 
Зі змісту вказаних норм вбачається, що довідки мають надаватися у разі, коли відсутні відомості в трудовій книжці про роботу особи у спірний період, що визначає її право на пільгову пенсію. 
Разом з тим, оскільки виключно законами визначаються умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, з огляду пріоритетність законів над підзаконним актами, нормативно-правовий акт, яким є Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, не може перешкоджати або встановлювати додаткові умови для визначення права на пенсію.
Вказаним Порядком передбачено право осіб надавати відповідні уточнюючі довідки, а не обов`язок, невиконання якого могло б потягнути відмову у призначенні пенсії.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач з 02 листопада 1993 року по 15 січня 2008 року працювала повний робочий день при повному робочому тижні в лабораторії мікотоксикології Українського науково-дослідного ветеринарного інституту на посаді: лаборанта лабораторії лабораторії мікотоксикології Інституту з 02 листопада 1993 року (наказ №196-к від 28 жовтня 1993 року), інженера з 08 січня 2003 року (наказ №4-К від 08 січня 2003 року), що підтверджується записами №№5-6 у трудовій книжці позивача.
У 1992 році Український науково-дослідний ветеринарний інститут перейменовано на Інститут ветеринарної медицини Української академії аграрних наук, а в 2010 році - на Інститут ветеринарної медицини Національної академії аграрних наук України (далі - Інститут).
Позивач протягом всього періоду її діяльності в лабораторії мікотоксикології виконувала роботи з особливо шкідливими умовами праці, що передбачені Списком №1, позиції 18.2-1 «працівники, зайняті у боксах і боксових приміщеннях» виконувала роботи по виробництву бактерійних та вірусних препаратів з використанням патогенних мікроорганізмів і отрут біологічного походження, які належать до 1-2 груп, розділу «Виробництво фармацевтичних препаратів» Постанови Кабінету Міністрів України №36 від 16 січня 2003 року.
Наведене підтверджуються уточнюючою довідкою Інституту від 09 червня 2016 року №160.
Щодо посилання відповідача на відсутність в матеріалах пенсійної справи наказів про результати атестації робочих місць та про не підтвердження первинними документами чи актом зустрічної перевірки роботи повний робочий день у дослідних виробництвах (заводах, цехах, дільницях, відділеннях), то суд зазначає таке.
Відповідно до Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію зі віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383, якщо атестація робочих місць за умовами праці була вперше проведена після 21 серпня 1997 року, у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах, до пільгового стажу зараховується весь період роботи до 21 серпня 1992 року (тобто до дня набуття чинності Постановою КМУ від 01 серпня 1992 року №442, якою затверджений Порядок проведення атестації робочих місць), 5-річний період роботи на даному підприємстві, що передує даті затвердження результатів атестації, та період роботи впродовж наступних 5 років за умови, якщо протягом цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умови і характер праці.
Згідно наказу Інституту №120-К від 21 вересня 1998 року проведено атестацію робочих місць - першу атестацію, за результатами якої атестаційною комісією підтверджено шкідливість умов праці позивача, і, як наслідок, прийнято рішення про встановлення їй скороченого робочого дня, доплати у розмірі 24%, додаткової відпустки тривалістю 7 днів, спеціального харчування, що підтверджується актом атестації робочого місця позивача від 21 вересня 1998 року.
Наступна атестація проведена 28 травня 2004 року згідно наказу №73 від 28 травня 2004 року.
Отримання позивачем додаткової відпустки та доплати за шкідливі умови праці підтверджується також карткою з заробітної плати (за 1993, 2001, 2002, 2003, 2008 роки).
Позивачем при зверненні за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах було подано такі документи: трудову книжку, диплом, довідку про підтвердження пільгового характеру роботи №160 від 09 червня 2016 року, видану Інститутом ветеринарної медицини, копії документів про проведення атестації робочого місця (атестація робочого місця вперше проведена 21 вересня 1998 року, наказ №120 від 21 вересня 1998 року, наступна атестація проведена 28 травня 2004 року, наказ №73 від 28 травня 2004 року), особову картку форми П-2, фотографії робочого місця, картку умов праці.
Таким чином, позивачем па підтвердження наявності пільгового стажу за Списком №1 відповідно до положень статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», п.п 1, 3, 20 Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, надано достатні га необхідні документи, з яких вбачається наявність у неї 12 років 6 місяців 7 днів пільгового стажу за Списком № 1.
Слід також зазначити, що на запит Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Головним управлінням Держпраці у Київській області проведено експертизу умов праці щодо якості проведення атестації робочих і зазначено, що атестація робочих місць лаборанта і інженера лабораторії мікотоксикології відповідає в частині пільгового пенсійного забезпечення вимогам чинного законодавства та діючим нормативним документам. Про результати державної експертизи Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомлене листом Головного управління Держпраці у Київській області №4.2/5980 від 09 червня 2016 року.
З урахуванням вищенаведених обставин справи та доказів, що їх підтверджують, колегія суддів вважає, що факт роботи позивача на посаді, яка передбачена Списком №1, підтверджено належним чином, зокрема, такими документами, як трудовою книжкою, пільговою довідкою № 160, кадровими наказами, особовою карткою П-2. карткою умов праці, актами атестації робочого місця, листом ГУ Держпраці у Київській області №про пільгове пенсійне забезпечення. Відповідно, протиправними та необґрунтованими є дії відповідача щодо самого факту перегляду рішення про призначення пільгової пенсії позивачу і документів для призначення такої пенсії.
Щодо посилання відповідача на виправлення в частині пільгового забезпечення з «так» (перечеркнуто) на «ні», то колегія суддів критично до нього ставиться, оскільки сукупність наявних у позивача документів як за формою, так і за змістом виключає сумніви у наявності необхідних для підтвердження пільгового стажу документів.
В будь якому випадку формальна невідповідність документу не може позбавляти позивача права на отримання пенсії на пільгових умовах, яке передбачено п. «а» ч. 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ставити його в нерівне становище з іншими пенсіонерами.
Щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 лютого 2018 року, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З наведеного вбачається, що суд наділений повноваженнями зобов`язувати відповідача - суб`єкта владних повноважень приймати рішення на користь позивача. Такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідності їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.
Таким чином, суд першої інстанції вірно визначив, що для належного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 01 лютого 2018 року.
Щодо посилання відповідача на те, що питання призначення пенсій особам є дискреційними повноваженням пенсійного органу, то суд зазначає, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а інших підстав для відмови відповідачем не зазначено, що свідчить про подання позивачем всіх відповідних документів, і іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували ефективний захист прав і свобод позивача. Таким чином, в даному випадку застосування зазначеного способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 січня 2019 року у справі № 336/2660/17.
Щодо посилання скаржника на пропуск позивачем строку звернення до суду, визначеного статтею 122 КАС України, то про порушення своїх прав діями відповідача у вигляді припинення виплати пенсії, ОСОБА_1 дізналася з листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22 квітня 2019 року. Тому, звернувшись до суду в жовтні 2019 року, позивач дотрималася шестимісячного строку, передбаченого процесуальним законом.
При розгляді апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).
Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.
Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:« 1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. 2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».
Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).
Так, у справі «Тлімменос проти Греції» ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.
Дискримінація у даному випадку проявляється у тих обставинах, що особам, які мали можливість отримати документи на підтвердження пільгового стажу роботи було призначено пенсію на пільгових умовах, а позивач фактично працюючи за тих самих обставин та умов, може бути позбавлений законного права на призначення пенсії на пільгових умовах.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 статті 263, п.2 ч.5 статті 328 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 26 січня 2021 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Г.В. Земляна
                                                                                                    
          Є.І. Мєзєнцев