ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 815/2343/17
адміністративне провадження № К/9901/43337/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий - Стародуб О.П., 
судді -  Берназюк Я.О., Кравчук В.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Украгросоюз» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.06.2017 (суддя - Потоцька Н.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2017 (судді - Крусян А.В., Вербицька Н.В., Джабурія О.В.) у справі за позовом Дочірнього підприємства «Украгросоюз» до Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації, треті особи селянське (фермерське) господарство «Задум», ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію, 
встановив: 
У квітні 2017 року ДП «Украгросоюз» звернулось до суду з позовом, в якому просило скасувати рішення Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської (номер запису 14427581) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.05.2016 №29522138 щодо реєстрації права оренди земельної ділянки строком на 10 років за СФГ «Задум», згідно договору оренди земельної ділянки від 31.03.2016 укладеного з власником - ОСОБА_1 .
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30.09.2008 між ДП «Украгросоюз» та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, за яким ОСОБА_1 передав, а ДП «Украгросоюз» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення на території Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області, яка знаходиться: масив № 14 , ділянка № НОМЕР_2 , загальною площею 5,83га (кадастровий номер земельної ділянки 5120281400:01:002:0482). 
У вересні 2008 року земельна ділянка за кадастровим номером 5120281400:01:002:0482 передана за актом прийому-передачі від ОСОБА_1 до ДП «Украгросоюз».
Договір оренди землі та додаткова угода до нього містять записи про їх реєстрацію в Ананьївському райвідділі Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр ДЗК при Держкомземі України» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.06.2012 за №512020004001340. 
06.04.2016 СФГ «Задум» звернулось до відповідача з заявою про державну реєстрацію договору оренди землі, укладеного 31.03.2016 між ОСОБА_1 та СФГ «Задум».
06.05.2016 відповідачем проведено державну реєстрацію речового права, а саме: права оренди земельної ділянки (кадастровий номер 5120281400:01:002:0482) строком на 10 років, згідно договору оренди земельної ділянки від 31.03.2016 укладеного між ОСОБА_1 та СФГ «Задум» та прийнято рішення про державну реєстрацію №29522138.
Не погоджуючись з державною реєстрацією права оренди спірної земельної ділянки за СФГ «Задум», ДП «Украгросоюз» звернулось до суду з даним позовом.
В обгрунтування позовних вимог посилалось на те, що провівши реєстрацію іншого речового права (права оренди земельної ділянки, кадастровий номер 5120281400:01:002:0482) на земельну ділянку за СФГ «Задум», без встановлення наявності дійсних реєстрацій таких прав та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, відповідач порушив вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» що є підставою для скасування рішення прийнятого 06.05.2016 Центром надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області № 29522138. При цьому позивачем здійснено посилання на  постанову Верховного Суду України від 29.09.2015 у справі №21-760а15, в якій висловлено правову позицію щодо недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.06.2017, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2017, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що здійснюючи державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки між СФГ «Задум» та ОСОБА_1 відповідач діяв на підставі та у межах наданих йому повноважень.
З рішеннями судів попередніх інстанцій не погодився позивач, звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обгрунтування касаційної скарги посилався на те, що судами попередніх інстанцій не в повній мірі з`ясовано обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, неповно досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків судів обставинам справи та ухвалення рішень, які підлягають скасуванню. 
Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Розглядаючи справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог суди вважали, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.
З такими висновками суддів колегія не погоджується з огляду на наступне.
Так, відповідно до частини другої   статті 2 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно із частиною другою   статті 4 КАС України   юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для   яких законом   установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої   статті 17 КАС України      визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017р.), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.
Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 у справі №820/3534/17, від 19.02.2020 у справі №1340/3580/18 та інших Велика Палата дійшла наступних висновків:
«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час      здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких      законом      установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений   законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії   суб`єктів владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.». 
Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній, відповідно, зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №914/2006/17).
Крім того, у постанові від 04.09.2018р. у справі №823/2042/16, правовідносини в якій є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду, відступивши від своїх попередніх висновків щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, дійшла висновку про те, що спір про скасування рішення державного реєстратора та запису про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за третьою особою має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.
Також Велика Палата Верховного суду дійшла висновку, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.
Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.
Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.
Зважаючи на те, що саме Велика Палата Верховного Суду є судом, уповноваженим вирішувати юрисдикційні спори, колегія суддів не має підстав не враховувати запропонований підхід під час вирішення цієї справи. 
У справі, що розглядається, позивач, оскаржуючи рішення державного реєстратора, фактично обґрунтував позовні вимоги наявністю у нього права оренди і відсутністю такого права в іншої особи. При цьому, позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій.
Враховуючи викладене, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження державної реєстрації права оренди земельних ділянок за СФГ «Задум» є захистом права позивача на земельну ділянку від його можливого порушення іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того самого нерухомого майна, тобто спір має приватноправовий характер, і фактично є спором позивача та СФГ «Задум»  щодо права користування спірною земельною ділянкою, яке підлягає державній реєстрації. 
З огляду на суб`єктний склад учасників даної справи, колегія суддів приходить до висновку, що спірні правовідносини підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 354 КАС України Суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. 
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
З огляду на зазначене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Відповідно до статті 239 КАС України позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі. 
Керуючись ст. 238, 239, 341, 345, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
постановив:
Касаційну скаргу  Дочірнього підприємства «Украгросоюз» - задовольнити частково.
Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.06.2017 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2017 - скасувати.
Провадження у справі №815/2343/17 за позовом Дочірнього підприємства «Украгросоюз» до Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації, треті особи селянське (фермерське) господарство «Задум», ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію - закрити.
Протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови позивач вправі звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:
О.П. Стародуб                    
Я.О. Берназюк                    
В.М. Кравчук