ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

09 лютого 2021 року
м. Харків

справа № 617/1674/13-ц
провадження № 22-ц/818/232/21

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Іманвердізаде А.А.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 03 лютого 2014 року, постановлене під головуванням судді Глоба М.М., в залі суду в місті Вовчанську Харківської області, –
в с т а н о в и в:
У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності.
Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 03 лютого 2014 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач вказує, що наявні підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу садового будинку, укладеного між ним та відповідачем, оскільки вони з ОСОБА_2 домовились щодо істотних умов договору, відбулося повне його виконання. З моменту передачі коштів та укладення договору купівлі-продажу відповідач втратив інтерес до цього майна, тому договір нотаріально не посвідчений. ОСОБА_1 зазначає, що наразі він не може в повній мірі здійснити своє право власності щодо спірного нерухомого майна, він обмежений у праві розпорядження майном.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2014 року рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 03 лютого 2014 року скасовано. Визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у простій письмовій формі 09 серпня 2003 року. Визнано за позивачем право власності на вищевказаний будинок.
Постановою Верховного Суду від 26 березня 2020 року за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 скасоване рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 квітня 2014 року, справу передано на новий розгляд до Харківського апеляційного суду.
Представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, просив застосувати строки давності до спірних правовідносин, рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 03 лютого 2014 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення. Зазначив, що між сторонами взагалі не укладався договір купівлі-продажу садового будинку; спірний договір підписаний не відповідачем, а іншою особою. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, тому відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 09 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено у простій письмовій формі договір купівлі - продажу будинку АДРЕСА_1 (а.с.4).
Сторони досягли згоди за всіма його істотними умовами - ціни, наявності інших споруд, відсутності недоліків і дефектів будинку тощо.
Проте договір купівлі-продажу садового будинку за вищевказаною адресою нотаріально посвідчений не був.
Як на підставу позовних вимог,  ОСОБА_1 посилався на те, що при укладенні вказаного договору купівлі-продажу, він вважав, що договір не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки  ним купувався садовий будинок, а не житловий. При цьому позивач вважає, що наявні підстави для визнання договору дійсним, враховуючи, що сторонами виконано всі істотні умови договору; позивач передав, а відповідач прийняв кошти за придбане нерухоме майно; з серпня 2003 року позивач користується садовим будинком, а ОСОБА_2  ухиляється від нотаріального посвідчення договору, що обмежує його право на розпорядження майном, як власника майна. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу садового будинку від 09 червня 2003 року та визнати за ним право власності на цей садовий будинок.
Пунктом 4, 5 Перехідних та Прикінцевих положень ЦК України передбачено, що до цивільних відносин які виникли до набуття чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 , про визнання дійсним якого просить позивач, укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 червня 2003 року, тому при вирішенні даного спору мають застосовуватися норми ЦК УРСР, в редакції 1963 року, що був чинним на час виникнення спірних відносин.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.
Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.
Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. 
Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 ухилявся від нотаріального посвідчення угоди.
Натомість позивач, обгрунтовуючи позов, вказував, що договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, оскільки при укладенні правочину він вважав, що договір не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки ним купувався садовий будинок, а не житловий.
Факт втрати відповідачем правовстановлюючих документів на спірний будинок та видача дублікату договору купівлі - продажу будинку, - не свідчить про ухилення ОСОБА_2 від нотаріального оформлення угоди.
Крім того, неявка відповідача до суду першої інстанції також не свідчить про втрату його інтересу до садового будинку АДРЕСА_1 , та визнання обставин, на які посилається позивач, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 знаходився поза межами України.
Виходячи з положень ст. 227 Цивільного кодексу УРСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою.
З урахуванням того, що сторонами правочину не додержано форми укладення договору купівлі-продажу, а позивачем не доведено факту ухилення відповідача від нотаріального оформлення угоди, - висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому посилання представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, - не приймаються до уваги, оскільки положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.
Колегія суддів не обговорює питання пропуску позовної давності з огляду на те, що дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 03 лютого 2014 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук 

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 09.02.2021 року.