Дата документу 18.01.2021 Справа № 320/10825/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 320/10825/18 Головуючий у 1 інстанції Міщенко Т.М.
Провадження №22ц/807/132/21                           Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 січня 2021 року         м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 зазначала, що 21 січня 2017 року, приблизно о 18 год. 30 хв., перебуваючи біля будинку № 273 по вул. Ломоносова в м. Мелітополі, ОСОБА_1 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно завдав їй удар в область спини передньою частиною автомобіля марки Хонда, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким він управляв, внаслідок чого заподіяв їй тілесні ушкодження – забій, гематому м`яких тканин в ділянці лівої клубової кістки, посттравматичний нефрит, ушиб лівої нирки, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупого предмету або при ударі о такий предмет.
При цьому, позивач вказує на те, що по факту умисного нанесення їй легких тілесних ушкоджень через наїзд на неї автомобілем Хонда д. н. НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_1 , що мало місце 21 січня 2017 року в провадженні Мелітопольського відділу поліції ГУНП України в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження № 12017080140003212 за ч. 1 ст. 125 КК України від 12 липня 2017 року.
ОСОБА_3 зазначала, що після отримання травм 21 січня 2017 року в неї погіршився стан здоров`я, їй довелося звернутися до лікаря травматолога та лікаря уролога та проходити амбулаторне і санаторно-курортне лікування. Матеріальний збиток, який включає в себе понесені витрати на медичне лікування, проходження обстеження, придбання медичних препаратів та проходження санаторно-курортного лікування, заподіяний внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, склав 14466,12 грн. 
З моменту вказаної пригоди та до теперішнього часу жодної матеріальної допомоги відповідач їй не надав, тому матеріальний збиток повинен бути стягнутий з відповідача в примусовому порядку. 
Крім того, діями ОСОБА_1 їй завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона перенесла травму, відчувала сильну фізичну біль, була позбавлена можливості вільно пересуватися, оскільки рух спричиняв біль у спині, в неї відбулося загострення хронічних хвороб, з того часу порушено її нервовий і емоційний стан. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 60000 грн. 
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 14466,12 грн., моральну шкоду в розмірі 60000 грн. в якості відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та судові витрати.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 1184 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. в якості відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 58,50 грн.
Висновок суду про обґрунтованість позовних вимог ґрунтується на встановленні судом першої інстанції факту здійснення наїзду ОСОБА_4 на ОСОБА_3 21 січня 2017 року, біля будинку № 273 по вул. Ломоносова в м. Мелітополі. Внаслідок цього наїзду ОСОБА_3 було завдано тілесні ушкодження - забій, гематому м`яких тканин в ділянці лівої клубової кістки, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупого предмету або при ударі о такий предмет, про що свідчить висновок експерта № 369 від 23 серпня 2017 року. За таких обставин, суд вважав, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана ОСОБА_1 ОСОБА_3 , підлягає відшкодуванню, що відповідає висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Проте, враховуючи, що на підтвердження реальної вартості медичного лікування позивачем були надані медичне призначення лікаря та відповідний товарний чек № 43 від 24 січня 2017 року на придбання призначених лікарських препаратів на суму 1184 грн., то саме ця сума підлягає стягненню з відповідача. Щодо іншої суми завданого збитку, яку позивач просила стягнути з відповідача, суд зазначив про невстановлення причинного зв`язку з обставинами ДТП. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховував характер та обставини вчиненого відповідачем правопорушення, ступінь його вини, глибину фізичних та душевних страждань позивача та визначив її у розмірі 5000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповно з`ясовані обставини, що мають значення для даної справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав, в своєму рішенні визнав відповідача ОСОБА_1 винуватим у вчиненні наїзду на ОСОБА_3 проте, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду. Тобто, оскільки вина відповідача у заподіянні тілесних ушкоджень позивачці не доведена та не встановлена обвинувальним вироком суду, винесеним за результатами розгляду кримінального провадження № 12017080140003212, виключається можливість встановлення винуватості відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України чи у наїзді на ОСОБА_3 у цивільному процесі на підставі рішення суду. Нормами ст. 1166, 1187 ЦК України, які застосував суд першої інстанції, передбачена відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Однак, ОСОБА_1 категорично заперечує факт заподіяння ОСОБА_3 будь-яких тілесних ушкоджень за обставин, що вказані у позовній заяві, а саме: належним йому автомобілем. До кримінальної відповідальності з даного приводу ОСОБА_1 не притягувався, та йому не було повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 125 КК України. Так само, відносно скаржника не складалось протоколу за ст. 124 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного із наїздом на позивача 21 січня 2017 року.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву не скористалась, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).
За правилами частин першої та другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При цьому, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 
Так, з висновку експерта № 369 від 23 серпня 2017 року вбачається, що у ОСОБА_3 були тілесні ушкодження – забій, гематома м`яких тканин в ділянці лівої клубової кістки. Зазначені тілесні ушкодження кваліфікуються як легкі (т. 1 а.с. 132-134). 
Втім, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції встановлено, що 21 січня 2017 року, перебуваючи біля будинку № 273 по вул. Ломоносова в м. Мелітополі, ОСОБА_1 , знаходячись в автомобілі «Honda CR-V», д.з. НОМЕР_2 , здійснив наїзд на ОСОБА_3 . Судом зазначено, що саме внаслідок цього наїзду ОСОБА_3 було завдано вищезазначені тілесні ушкодження. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що всупереч обов`язку посилання на докази, на підставі яких суд встановив факт наїзду ОСОБА_1 на ОСОБА_3 , судом першої інстанції не наведено жодного доказу, який міг би підтвердити зазначену обставину. 
Суд першої інстанції в якості доказу завдання ОСОБА_3 тілесних ушкоджень саме цим наїздом послався на висновок експерта № 369 від 23 серпня 2017 року. 
Зазначені посилання суду, колегія вважає безпідставними, оскільки у підсумках висновку № 369 від 23 серпня 2017 року експертом зазначено лише, що вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупого предмету або при ударі о такий предмет, можливо внаслідок зіткнення з авто 21 січня 2017 року. Характерні специфічні ознаки травмуючого предмету в ділянці тілесних ушкоджень у ОСОБА_5 не відобразилися (т. 1 а.с. 134).
Аналогічний висновок відображено у висновку експерта № 167 від 11 липня 2018 року, проведеному на підставі ухвали слідчого суду Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області (т. 1 а.с. 135-136).
З висновку експерта № 356 від 04 грудня 2018 року експертом зазначено, що можливість виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 при обставинах, які вона вказувала під час проведення слідчого експерименту від 12 жовтня 2018 року не виключаються (а.с. 137).
За вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів не може погодитись із висновком суду, оскільки за матеріалами справи неможливо встановити факт заподіяння позивачу шкоди шляхом наїзду з боку ОСОБА_6 . 
Так, дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що 22 січня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до чергової частини Мелітопольського ВП ГУНП з заявою про те, що 21 січня 2017 року ОСОБА_7 на автомобіля «Хонда» д.н. НОМЕР_1 після сварки з нею, скоїв навмисний наїзд на неї. 
Ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року зобов`язано СВ Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області за заявою ОСОБА_3 внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості скоєння кримінального правопорушення відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину передбаченого ст. 122 КК України (т. 1 а.с. 9).
Постановою слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області від 29 вересня 2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017080140003212 від 12 липня 2017 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (т. 1 а.с. 10). Зі змісту постанови також вбачається, що в ході судового розслідування від ОСОБА_3 надійшла письмова заява, в якій вона просила органи поліції кримінальне провадження за фактом її звернення закрити і подальших розслідувань не проводити. 
Постановою заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури радника юстиції постанову слідчого від 29 вересня 2019 року про закриття кримінального провадження № 12017080140003212, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - скасовано. Матеріали досудового розслідування направлено для подальшого розслідування (т. 1 а.с. 11).
Постановою слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області від 30 серпня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017080140003212 від 12 липня 2017 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (т. 1 а.с. 130-132).
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 вересня 2019 року постанову слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області від 30 серпня 2019 року про закриття кримінального провадження № 12017080140003212, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України – скасовано (т. 1 а.с. 149-150). 
Постановою слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області від 13 січня 2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017080140003212 від 12 липня 2017 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (т. 1 а.с. 130-132).
З листа Мелітопольської місцевої прокуратури вбачається, що станом на 27 лютого 2020 року у кримінальному провадженні № 12017080140003212 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України триває досудове розслідування. ОСОБА_1 про підозру у вказаному кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 125 КК України не повідомлялось, на теперішній час останній має процесуальний статус свідка. Будь-якій особі про підозру у кримінальному провадженні № 12017080140003212 не повідомлялось (т. 1 а.с. 186).
З постанови слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області від 14 березня 2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017080140003212 від 12 липня 2017 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (т. 1 а.с. 1898-190).
З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довела належними і допустимими доказами факт заподіяння будь-якої шкоди джерелом підвищеної небезпеки. 
Разом з тим, відповідач як під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, так і за доводами апеляційної скарги категорично заперечив факт наїзду на позивача, та, відповідно, заподіяння їй тілесних ушкоджень.
Та обставина, що у кримінальному провадженні № 12017080140003212 проводилось досудове розслідування, на думку колегії суддів, не може слугувати достатнім доказом для доведення факту заподіяння шкоди здоров`ю позивача саме відповідачем, з огляду на те, що в Єдиному реєстрі досудових розслідувань внесені відомості лише щодо факту вчинення кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 125 КК України, однак не вказана особа підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та не доведено в установленому законом порядку її вину. ОСОБА_1 у вищевказаному кримінальному провадженні станом на лютий 2020 року мав процесуальний статус свідка. 
З урахуванням встановлених обставин висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог не відповідають положенням матеріального закону, та прийняти з порушенням норм процесуального права. 
Відповідно 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, зважаючи на обґрунтованість доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року - скасувати, прийняти нову постанову, за якою:
«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - залишити без задоволення.»
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 18 січня2021 року.

Головуючий:

Судді: