Справа № 428/8456/19 
Провадження № 22-ц/810/912/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року                                             м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Кострицького В.В., Лозко Ю.П., 
учасники справи: позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2020 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: судді Посохова І.С. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
                               
                                в с т а н о в и в:

У липні 2019 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який мотивувало тим, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 23.02.2013 року отримав кредит у розмірі 75 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», що викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, та складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі та надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач в порушення умов кредитного договору не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 
Оскільки відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з нього заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 лютого 2013 року, що виникла станом на 13.06.2019, в сумі 128542,25 грн, з яких: 53366,02 грн - заборгованість за тілом кредиту, 27114, 57 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 47861,66 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 200,00 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, судові витрати у розмірі 1928,13 грн.
Від відповідача ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву про невизнання позову у повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та пені не підтверджені доказами у справі щодо наявності домовленості про їх сплату. Умови та Правила надання банківських послуг AT КБ «ПриватБанк», згідно з якими банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів, відповідачем не підписувались, не містить дати його підписання представником позивача; позивачем не надано підтверджень того, що ці Умови та Правила були додатком до підписаної анкети-заяви; Витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» не містить підпису позичальника, не датований як документ. Умови та Правила надання банківських послуг AT КБ «ПриватБанк», а також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не можна вважати складовими частинами укладеного між ОСОБА_1 та позивачем кредитного договору. Це підтверджує правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). У заяві позичальника від 23 лютого 2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. До того ж, згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості за договором від 13.02.2013 банком одноособово змінена процентна ставка з 27,60 % на 32,40 %. При цьому доказів підтвердження узгодження договором між сторонами зміни процентної ставки позивачем не надано. Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування. Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У позовній заяві не зазначено номерів кредитних карток та їх належність ОСОБА_1 Розрахунки простроченої заборгованості до позовної заяви не містять даних щодо переліку кредитних карток належних ОСОБА_1 , за якими заявлено позов, часу виникнення заборгованості щодо кожної окремої картки та рух коштів по кожній картці, що унеможливлює перевірку стану погашення за строком кредиту та ставить сторони у нерівне положення.
Від Банку надана відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що стосовно форми кредитного договору, то в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Отже, між Банком та позичальником укладено договір у письмовій формі, і його укладення чином чинному законодавству України не суперечить. Щодо ознайомлення Відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, то позивачем надана до суду копія анкети-заяви, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що ОСОБА_1 висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчила в ній, що «Я згодна (ен) з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомилась (вся) і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді...». Також до матеріалів позовної заяви долучено «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», підписану Відповідачем власноруч, з якої чітко вбачається, що Відповідачу встановлено поточну процентну ставку, вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Позивач надає до суду виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, відповідач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). 
Щодо посилання відповідача на ЗУ «Про захист прав споживачів», то він не поширюється на спірні правовідносини. Вищевказаний Закон визначає поняття споживчого кредиту, а саме споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Тобто Відповідач неправомірно в даному випадку посилається на вищевказаний Закон. 
Щодо отримання Відповідачем кредитної карти та кредитних коштів.
Позивач надав до суду довідку про видачу карт клієнту, виписку по картрахунку, які є підтвердженням, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт та чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна GOLD», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, шо позивач частково сплачував заборгованість за договором. З матеріалів справи не вбачається, а Відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню в повному обсязі. Надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.
Щодо правомірності встановлення та зміни кредитного ліміту, то Умовами договору визначено (п. 2.1.1.2.3), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.
Щодо наданого банком розрахунку заборгованості, то розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Із виписки вбачається, що Відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи.
Щодо порядку нарахування відсотків на заборгованість за кредитом, нарахування за відповідною ставкою проводиться на максимальний залишок відповідної заборгованості по тілу/простроченому тілу кредита за період. 
Стосовно підвищення процентної ставки. Необхідно зазначити, що підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратами з певної дати (дата зазначається в наказі), шо дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по уже наявній кредитній заборгованості. Зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг.
Стосовно надання підтверджень відправлення повідомлень про зміну розміру відсоткової ставки. В Банку діє електронний документообіг та вказані відомості зберігаються в архіві не більше трьох років. Таким чином, надати підтвердження відправлення повідомлень не вбачається можливим. 
Щодо порядку нарахування неустойки. Сторони досягли згоди і уклали кредитний договір, в якому передбачили умови сплати пені та штрафу. 
Правомірність стягнення пені. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Сторони встановили в п. «2.1.1.12.6.1.» Умов та Правил надання банківських послуг що, у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн. Клієнт сплачує банку пеню. Розмір пені зазначається в тарифах.
Щодо нарахування штрафів. Сторонами за договором передбачено у разі порушення Позичальником термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань більше ніж на 30 днів Банком нараховується штраф за формулою: 500 грн. + 5 % від заборгованості за кредитом.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 23.02.2013 року (заборгованість за тілом кредиту) у сумі 53 366,02 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто судові витрати.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 23.02.2013 року в сумі 53366,02 грн та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права.
Доводами апеляційної скарги в оскаржуваній частині є фактично зміст відзиву на позовну заяву, зокрема що вимоги щодо до стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту не підтверджені відповідними доказами у справі, витяг з тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» не містить підпису позичальника, не датований як документ; позивачем не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить даних, якою послугою мав намір скористатись позичальник, не містить зазначений кредитний ліміт; позивачем не надано доказів отримання відповідачем ОСОБА_1 картки № НОМЕР_1 , а також карток за № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , зміна кредитного ліміту в однобічному порядку неодноразово здійснювалась банком - 18.07.2017, 06.09.2017,15.12.2018 без повідомлення ОСОБА_1 .
Скаржник зазначає, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем за кредитним договором б/н від 23.02.2013 року, кредитних коштів у розмірі 75000 грн, який зазначений у позові. Докази, що відповідають вимогам ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.
Від позивача відзив не надійшов.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості у розмірі 128542,25 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921*100 = 192100 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором б/н від 23.02.2013 року в сумі 53366,02 грн як заборгованості за тілом кредиту.
Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свої зобов`язання за укладеним договором належним чином на не повернув суму отриманого тіла кредиту.
Колегія суддів погоджує такі висновки суду з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, 23 лютого 2013 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, отже, суд вірно звернув увагу на наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з відповідача як боржника суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 53366,02 грн, оскільки зі змісту відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги вбачається, що відповідачем не заперечувається отримання кредиту взагалі та не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту у вказаній сумі, а його заперечення зводилися до фактичного виконання взятих на себе зобов`язань на значно більшу суму - 275641,19 грн. 
Помилковими є доводи скарги про погашення ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у загальному розмірі 275641,19 грн, оскільки такий розрахунок нічим не підтверджений та протирічить наданим позивачем доказам, яким судом дана правильна оцінка.
Як помилковим є і довід скарги про недоведеність Банком отримання відповідачем 25.02.2013 кредиту у розмірі 75000 грн, оскільки предметом перегляду є лише рішення суду в частині стягнутого тіла кредиту у розмірі 53366,02 грн, яке виникло не одночасно під час укладення кредитного договору, а накопичувальним підсумком за весь час користування відповідачем кредитними коштами.
При цьому, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 23.02.2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд визнав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2020 року відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального і матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 жовтня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови - 02 лютого 2021 року.

Судді: