Постанова
Іменем  України 
 
30 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 545/2370/19
провадження № 61-7594св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Жданової В. С.,             Зайцева А. Ю.,                     
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар»,
третя особа - Публічне акціонерне товариство «Комерційний індустріальний Банк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2020 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І.,  Бутенко С. Б., Хіль Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (далі - ТОВ «ФК «Авістар»), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Комерційний індустріальний Банк» (далі - ПАТ «Комерційний індустріальний Банк»), про визнання кредитного договору таким, що не підлягає виконанню.
 
Позовна заява мотивована тим, що між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», були укладені кредитні договори на придбання в іпотеку житла, право вимоги за якими придбало ТОВ «ФК «Авістар», згідно з договором                       № 31072017 від 31 липня 2017 року.
 
Зазначає, що з огляду на відсутність у ТОВ «ФК «Авістар» законних повноважень на прийняття грошової оплати зобов`язань за укладеними кредитними договорами, враховуючи, що строк договорів не закінчився, а банк не укладав з ним додаткових угод, які б передбачали виконання зобов`язань у гривні з відображенням еквіваленту у доларах США, виконання кредитних договорів на думку позичальника є неможливим.
 
Вважає, що оспорювані договори суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки йому не було надано в повному обсязі інформації про умови кредитування, він не був попереджений про можливі ризики, внаслідок яких вартість робіт (послуг) може істотно зрости, зокрема через зміну курсу долара США до гривні.
 
Окрім того, кредитні договори суперечать законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, а отже надання йому як резиденту кредитів на придбання нерухомості в іноземній валюті для розрахунків на території України є незаконним.
 
Зазначає про відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій.
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати таким, що не підлягає виконанню кредитний договір № 014/0040/74/68601 від 28 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен банк Аваль»; припинити дію похідних договорів поруки та іпотеки, укладених до кредитного договору №014/0040/74/68601 від 28 серпня 2006 року; визнати таким, що не підлягає виконанню кредитний договір №014/6561/74/110342 від 22 липня 2008 pоку, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен банк Аваль»; припинити дію похідних договорів поруки, укладених до кредитного договору 014/6561/74/110342 від 22 липня 2008 pоку, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен банк Аваль».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 січня  2020 року позов задоволено.
 
Визнано таким, що не підлягає виконанню кредитний договір                                            № 014/0040/74/68601 від 28 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен банк Аваль».
 
Припинено дію похідних договорів поруки та іпотеки, укладених до кредитного договору № 014/0040/74/68601 від 28 серпня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен банк Аваль».
 
Визнано таким, що не підлягає виконанню кредитний договір                                           № 014/6561/74/110342 від 22 липня 2008 pоку, укладений між                        ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен банк Аваль».
 
Припинено дію похідних договорів поруки, укладених до кредитного договору № 014/6561/74/110342 від 22 липня 2008 pоку, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен банк Аваль».
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  оскаржувані кредитні договори суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не повідомив в письмовій формі позичальника про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформацію про умови кредитування, не надав жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США, що спричинило придбання позичальником продукції (кредиту), яка не має стійкої вартості оплати за кредит.
 
При цьому зазначено, що  відсутність індивідуальної ліцензії Національного Банку України у банку на здійснення операцій з валютними цінностями є підставою для визнання правочину юридичної особи недійсним.
 
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 24 січня                 2020 року заяву ОСОБА_1   про роз`яснення рішення суду задоволено.
 
Роз`яснено рішення Полтавського районного суду Полтавської області                            від 09 січня 2020 року в цивільній справі № 545/2370/19 за позовом                     ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Авістар», третя особа - ПАТ «Комерційний індустріальний Банк», про визнання кредитного договору таким, що не підлягає виконанню, роз`яснивши, що при винесенні рішення судом враховано докази неможливості виконання зобов`язань позивача (боржника) перед відповідачем (новим кредитором) по кредитним договорам №014/0040/74/68601 від 28.08.2006 р. та №014/6561/74/110342 від 22.07.2008 р., передбаченого Закону України від 21.06.2018 №2473 «Про валюту та валютні операції» та Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 р., що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. Операції з валютними цінностями між резидентами України проводяться за наявності індивідуальної ліцензії Національного Банку України виданої таким резидентам. Виключенням можуть бути лише операції не банківськиx фінансовиx установ викладені в ст. 5 вище згаданого закону за умови отримання індивідуальної ліцензії НБУ. Так, на офіційному сайті Національного Банку України є опублікований список не банківськиx фінансовиx установ, що мають індивідуальну ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, серед якиx ТОВ «Фінансова Компанія Авістар» ЄДРПОУ 38904296 відсутня.
 
Не погодившись з таким рішенням та ухвалою місцевого суду, особа, яка не брала участь у справі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «ФК «Гефест») подало апеляційну скаргу. При цьому зазначено, що заявник є правонаступником ТОВ «ФК «Авістар» у вказаних правовідносинах у відповідності до договору про відступлення прав вимоги від 19 грудня 2019 року № 20191219, згідно з умовами якого до ТОВ «ФК «Гефест» перейшло право вимоги за спірними кредитними договорами, договорами іпотеки та договором поруки.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2020 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 24 січня                     2020 року про роз`яснення рішення скасовано.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що умови оспорюваних договорів містять всю необхідну інформацію, зокрема, суми кредитів, строк кредитування, процентна ставка, графік погашення кредиту, варіанти повернення кредиту, загальна сукупна вартість кредиту та інше. Укладені кредитні договори визначають графік погашення заборгованості по кредиту, сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку на місяць та щомісячні суми необхідні для сплати на протязі дії кредитних договорів.
 
Позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на оспорюваних договорах.
 
Також зазначено, що діяльність відповідача не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду,                                    ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, уточнивши вимоги та додавши додаткові пояснення, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції                 неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази в їх сукупності, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «ФК «Гефест» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду без змін.
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
22 травня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 28 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір №014/0040/74/68601, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом                                                        25 000 дол. США, строком з 29 серпня 2006 року по 29 серпня 2026 року                      під 12 % річних. Вказані кошти були надані для придбання квартири АДРЕСА_1 .
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 28 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та АППБ «Аваль» укладено договір іпотеки № 014/0040/74/68601, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , заставну вартість якої сторони визначили в сумі 161 100 грн.
 
22 квітня 2010 року банк та позичальник уклали додаткову угоду до кредитного договору, в якій збільшили строк кредиту на 120 календарних місяців, з датою повернення 29 серпня 2036 року.
 
22 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/6561/74/110342, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 176 000 дол. США для придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та оплати комісії за надання кредиту, строком на 240 місяців з датою остаточного погашення 22 липня 2028 року, під 13,5 % річних.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 22 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» укладено іпотечний договір №016726/6561/331605, згідно з умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,05 га, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 235,4 кв. м, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість предмета іпотеки сторони визначили в сумі 1 153 000 грн, що складає еквівалент 238 223,14 дол. США.
 
Установлено, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області                           від 20 вересня 2011 року у справі № 22ц-3085/11  (провадження                                            22-ц/1690/6784/11) відмовлено в задоволенні позовних вимог   ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі Полтавської філії про визнання договорів кредиту, іпотеки та поруки недійсними.
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 лютого 2012 року у справі № 22-ц/1690/731/2012 (провадження 22-ц/1690/731/2012) змінено рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 грудня 2011 року. Зменшено розмір пені з 898 615,42 грн до 300 000 грн та визначено загальний розмір заборгованості, який підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен банк Аваль», в сумі 2 237 060,21 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 02 серпня 2013 року у справі № 529/811/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за кредитним договором                                від 22 серпня 2006 року № 014/0040/74/68601  в сумі 247 309,65 грн.
 
Установлено, що за вказаними рішеннями про стягнення заборгованості відкриті виконавчі провадження та відбувається примусове стягнення.
 
31 липня 2017 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено договір відступлення права вимоги №114/7-4638, відповідно до якого первісний кредитор передав новому кредитору права вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в реєстрі боржників, до яких також відносяться оспорювані кредитні договори, а боржником є ОСОБА_1 .
 
В цей же день між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Авістар» було укладено договір відступлення права вимоги № 31072017, предметом якого також є вказані кредитні договори.
 
ТОВ «ФК «Гефест» є правонаступником ТОВ «ФК «Авістар» у вказаних правовідносинах відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 19 грудня 2019 року № 20191219, згідно з умовами якого до ТОВ «ФК «Гефест» перейшло право вимоги за спірними кредитними договорами, договорами іпотеки та договором поруки.

 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.
 
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
 
Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договорів) передбачено, що перед укладенням договору про надання  споживчого  кредиту кредитодавець  зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення;   в) наявні форми кредитування з коротким  описом  відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну  сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про  надання  кредиту  (перелік  усіх  витрат, пов`язаних   з   одержанням   кредиту,   його  обслуговуванням  та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та,  якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;   и) податковий   режим   сплати   відсотків  та  про  державні субсидії,  на які споживач має право,  або відомості про  те,  від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. 
 
Згідно з пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на момент укладення спірного договору, зокрема від 22 липня 2008 року) банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.
 
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитних договорів такими, що не підлягають виконанню, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.
 
Зі змісту оспорюваних договорів вбачається, що в них зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Установлено, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на оспорюваних договорах.
 
Отже, спірні кредитні договори від 28 серпня 2006 року № 014/0040/74/68601 та від 22 липня 2008 року № 014/6561/74/110342 підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення кредитних договорів  та договорів поруки і іпотеки, укладених на забезпечення кредитних договорів, не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірних договорів.
 
Крім того, вказані договори неодноразово вже були предметом судового перегляду при вирішенні інших справ.
 
Так, Апеляційний суд Полтавської області в рішенні від 20 вересня 2011 року при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен банк Аваль» про визнання договорів кредиту, поруки, іпотеки недійсними встановив, що при укладенні вказаних договорів порушень Закону України «Про захист прав споживачів» допущено не було. 
 
При таких обставинах апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з`ясувавши, що позивач не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, , дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 
Доводи касаційної скарги щодо можливості використання іноземної валюти у спірних правовідносинах та відсутності індивідуальної ліцензії Національного банку України є необґрунтованими, оскільки банківські установи, з якими ОСОБА_1 укладав спірні кредитні договори, мали на час укладання кредитних договорів банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій в тому числі з валютними цінностями, які в силу статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначені як кредитні операції і до яких віднесено операції з валютними цінностями, а отже, банки мали право видавати кредити у іноземній валюті.
 
Крім того, апеляційним судом вірно встановлено, що ТОВ «ФК «Авістар», яке є відповідачем у справі, є фінансовою установою та має ліцензію з надання послуг факторингу. Вказане товариство не здійснює прийом платежів в іноземній валюті, не відкриває та не веде поточні рахунки клієнтів в іноземній валюті, не залучає кошти на депозити, а тому не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності                       від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
На підставі викладеного Верховний Суд не вбачає достатніх правових підстав для скасування постанови апеляційного суду прийнятої за результатом розгляду спору у цій справі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         Є. В. Коротенко
 
В. С. Жданова
 
А. Ю. Зайцев