П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/5575/20	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
          26.06.2020 р. позивач ОСОБА_1 звернувся  до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ НП в Одеській області, у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нездійснення індексації грошового забезпечення в силу п. 5 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» з 07.11.2015 по 30.10.2017 та нездійснення остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати ГУ НП в Одеській області нарахувати та сплатити заборгованість з індексації грошового забезпечення з 07.11.2015р. по 30.10.2017р. в розмірі 4412,3 грн.;
- зобов`язати ГУ НП в Одеській області нарахувати та сплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки з 31.10.2017р. по 10.06.2020р. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;
- зобов`язати ГУ НП в Одеській області нарахувати та сплатити 3% річних в розмірі 345,81 грн. та інфляційне збільшення в розмірі 801,22 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він проходив службу в структурних органах міліції, а з 07.11.2015р. в ГУ НП в Одеській області, а з 01.12.2017 р. отримує пенсію. Також позивач зазначив, що при спілкуванні з інспектором ГУ ПФУ в Одеській області йому повідомили, що в розрахунку пенсії позивача не вбачається виплата індексації, що впливає на розмір грошового забезпечення та розмір його пенсії. В зв`язку з цим позивач звернувся до відповідача із запитом та отримав відповідь № 14/92-зі від 13.04.2020 р., з якої стало відомо про те, що йому не нараховувалась індексація грошового забезпечення, яка прямо передбачена Законом України «Про Національну поліцію».
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 року  частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнана протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нездійснення індексації грошового забезпечення позивачу за період 07.11.2015року по 30.10.2017 року.
Зобов`язано ГУ НП в Одеській області нарахувати та сплатити позивачу заборгованість з індексації грошового забезпечення з 07.11.2015р. по 30.10.2017р.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління Національної поліції в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні  адміністративного позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що грошову забезпечення поліцейський індексується  відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в порядку встановленому Постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003 р., до якого лише 18.10.2017 року були внесені зміни щодо індексації  грошового забезпечення поліцейського. Зазначена обставина, на думку апелянта свідчить  про застосування судом першої інстанції норм, яка не має зворотної дії у часі, що є порушенням норм матеріального права. щодо вимог позивача про стягнення трьох відсотків річних, апелянт посилається на те, що норми ЦК України з цього питання не поширюють свою дію на трудові правовідносини.
Послався апелянт також і на те, що позивач пропустив трьохмісячний строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на протиправність не виплати  йому при звільненні заборгованості з індексації грошового забезпечення, безпідставність  та надуманість доводів апелянта, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 в період з 07.11.2015 р. по 30.10.2017 р. проходив службу в ГУ НП в Одеській області, з 01.12.2017р. отримує пенсію за вислугу років.
07.04.2020 р. позивач звернувся до відповідача з запитом про доступ до публічної інформації, в якому просив надати довідку про розмір грошового забезпечення помісячно з зазначенням усіх показників (а.с. 15).
13.04.2020 р. відповідач супровідним листом № 14/92зі направив позивачу довідки про розмір грошового забезпечення із зазначенням щомісячних складових основних та додаткових видів грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 30.10.2017 р., відповідно до яких, індексація грошового забезпечення в цей період не нараховувалась.
Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення поліцейським є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, яка передбачена законом, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Проте такий обов`язок покладений на роботодавця, який зобов`язаний нарахувати та сплатити індексацію відповідно до своїх повноважень відповідача який. При цьому суд першої інстанції зазначив, що позивачу не було відмовлено у проведені індексації, а лише  зазначено про відсутність обсягу фінансування, що фактично є бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, а у цьому випадку відновлення порушених прав має відбуватись саме шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії. 
Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із прийняттям судового рішення , яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України  не застосовуються, посилаючись при цьому на постанови ВС  від 28.01.2020 р. у справі №822/2663/15, від 18.11.2019 р. у справі № 940/1532/18.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційного збільшення боргу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги заявлені передчасно.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 94 Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII, чинного з 07.11.2015 р., поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
За поліцейськими, які тимчасово проходять службу за межами України, зберігається виплата грошового забезпечення в національній валюті та виплачується винагорода в іноземній валюті за нормами і в порядку, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
Поліцейські, відряджені до інших органів державної влади, установ, організацій та прикомандировані відповідно до цього Закону, отримують грошове забезпечення, враховуючи посадовий оклад за посадою, яку вони займають в органі, установі чи організації, до якої вони відряджені, а також інші види грошового забезпечення, визначені цим Законом.
Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Порядком виплати грошового забезпечення, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06.04.2016 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 р. за №669/28799, який застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про національну поліцію», не передбачений порядок індексації грошового забезпечення поліцейських.
Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року №1282-XII (надалі - Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
У статті 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з ч.1 ст.4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (ч.2 ст.5 Закону №1282-XII).
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч.6 ст.5 Закону №1282-XII).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що індексація прямо передбачена положеннями Закону України «Про національну поліцію» та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону №1282-XII порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, Постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003 року був затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (надалі Порядок № 1078).
До вказаної постанови внесено зміни Постановою КМУ від 18.10.2017 р. № 782 та включено поліцейських до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 (в редакції чинній до 01.01.2016 р.) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
З 01.01.2016 року зазначеним пунктом вже було передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (п.4 Порядку №1078).
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. При цьому, базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
Відповідно до п. 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01.12.2015 р.).
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2018 року № 141 внесено зміни у вищевказаний пункт та викладено його в такій редакції: «виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік».
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
При цьому, апеляційний суд враховує, що ст.18 Закону України від 05.10.2000 року №2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Тобто, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних вище нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення поліцейських є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті, а посилання  на  відсутність фінансування не є підставою для  порушення права позивача на отримання індексації грошового забезпечення.
Також апеляційний суд вважає правильним обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання апелянта нарахувати та виплатити на користь апелянта заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 р. по 30.10.2017 р.
При цьому апеляційний суд зазначає про помилковість доводів апеляційної скарги щодо застосування судом першої інстанції норми Порядку №1078, яка не має зворотної дії у часі, оскільки вирішуючи спір суд першої інстанції застосував норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», який має вищу юридичну силу, ніж Постанова КМУ.
Вирішуючи питання про обґрунтованість апеляційної скарги в частині, що стосується виплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні, апеляційний суд зазначає таке.
Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції встановив, та апеляційний суд з цим погоджується, що при звільнені позивача зі служби в поліції апелянт протиправно не здійснив усіх виплат належних позивачу, а саме індексації грошового забезпечення.
Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, апеляційний суд дійшов висновку, що механізм індексації має універсальний характер. У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.
Апеляційний суд зазначає, що правовідносини з приводу грошового забезпечення поліцейських регулюються низкою спеціальних актів, але ці акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому поліцейському середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, апеляційний суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової часини А 2393.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до наданої апелянтом, на вимогу апеляційного суду, довідки № 8 від 12.01.2012 року, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача  становить 366,37 грн. 
Апеляційний суд  зазначає, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 року у справі № 120/579/19-а  (ЄДРСР № 91337345), та в силу приписів  ст. 242 КАС України, застосовується апеляційним судом, як такий що викладений Верховним Судом  у часі пізніше, ніж висновки, на які послався суд першої інстанції.
Також апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду у справах №1340/5053/18, №1340/5050/18, 520/11908/18, № 160/2852/19, оскільки правовідносини в цих справах стосуються оскарження рішень державного виконавця.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав  для задоволення такої позовної вимоги, як зобов`язання апелянта  нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 31.10.20170 року по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденного грошового забезпечення 366,37 грн.
При цьому апеляційний суд відхиляє  доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з такою позовної вимогою як стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки така вимога є похідною від вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення яка протиправно не була нарахована та не виплачена позивачу під час його звільнення зі служби в поліції.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, внаслідок чого, відповідно до  п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України,  апеляційна скарга  підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення – скасуванню в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення таких вимог.
Керуючись ст. 19Конституції України, ст.ст. 2-12, 71-72, 242, 257, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 420/5575/20 - скасувати в частині, якою відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та ухвалити в цій частині нову постанову.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із середньоденного грошового забезпечення 366,37 грн., а саме з 31 жовтня 2017 року по день фактичного розрахунку – виплати нарахованої індексації грошового забезпечення відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 420/5575/20, з відрахуванням установлених законом податків  та обов`язкових платежів.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 420/5575/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 12.02.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.