Дата документу 29.03.2021 Справа № 336/3163/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 336/3163/19	Головуючий у 1-й інстанції Щаслива О.В. Повний текст рішення складено 09.11.2020 року.	
Пр. № 22-ц/807/654/21	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2020 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Банк звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-3), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 01.03.2011 року станом на 30.04.2019 року у розмірі 120724,01 грн., яка складається з: 9540,00 грн. - заборгованості за кредитом; 111184,01, грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом з 01.03.2011 по 30.03.2018, від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1921,00 грн.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя (т.с. 1 а.с. 48) дану справу передано для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Щасливу О.В. (т.с. 1 а.с. 52).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 59) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2020 року (т.с. 2 а.с. 4-12) в задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 22-33) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі; стягнути з відповідача судові витрати.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 35).
Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 28 грудня 2020 року (т.с. 2 а.с. 36), справу призначено до апеляційного розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 38).
В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідач в особі свого представника подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (т.с. 2 а.с. 44-52).
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, розгляд цієї справи апеляційним судом не відбувався у період з 15.02.2021 року по 19.02.2021 року включно, оскільки суддя-доповідач проходила підготовку для підтримання кваліфікації суддів судової палати з розгляду цивільних справ в Національній школі суддів України. 
Крім того, має місце відповідне навантаження судді - доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: - залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), - скасувати судове рішення … частково і у відповідній частині ухвалити нове рішення (п.2). 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення… частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 56, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, враховував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, та виходив із необґрунтованості та недоведеності всіх позовних вимог Банку у цій справі, відсутності правових підстав для задоволення останніх.
Оскільки, суду перешої інстанції Банком було надано інформацію про те, що відповідач ОСОБА_1 1 березня 2011 року звернувся до позивача з анкетою-заявою про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку» (а. с. 7, зворотній бік). Саме з поданням цієї заяви позивач пов`язує укладення сторонами договору кредитування.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила.
Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Кредитний договір, яким є і договір між сторонами, укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
З системного аналізу наведених положень цивільного законодавства випливає, що законом до договору кредитування встановлено обов`язковість письмової форми, про дотримання якої свідчить підпис сторін.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У зв`язку з викладеним є очевидним, що у разі укладення договору у письмовій формі усі його умови повинні бути викладеними в договорі та підписаними сторонами.
Зобов`язання, що витікають з окремих видів правочинів внормовані Підрозділом І Розділу Ш ЦК України.
Особливості зобов`язань, встановлених договором кредитування регламентовані параграфом 2 глави 71 Підрозділу І Розділу Ш ЦК України.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).
З наведених положень законодавства випливає, що істотними умовами договору кредитування є отримання однією стороною (позичальником) від іншої сторони (кредитодавця) грошових коштів в розмірі, обумовленому договором між сторонами, та повернення позичальником означених коштів і сплата процентів за користування ними на умовах, що також встановлюються сторонами.
В силу ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Як зазначено позивачем, договір приєднання складають заява-анкета позичальника і «Умови та правила надання банківських послуг», наявність зауваження про ознайомлення і згоду з якими відповідача ОСОБА_1 в його заяві-анкеті можна лише припускати з огляду на неякісність її копії, що надана суду (т.с. 1 а. с. 7, зворотний бік).
Виходячи із поняття договору, наведеного в положеннях цивільного законодавства, саме заява позичальника та доведені до його відома положення «Умов та правил надання банківських послуг», що стосуються особливостей певного виду кредитування, повинні містити умови договору між сторонами.
Аналізуючи зміст двох складових, що утворюють договір між сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку, що означені доданки не містять посилання на жодну з суттєвих умов договору.
За змістом наведених в пункті 1.1.1. «Умов та правил…» термінів і понять, заява-анкета про надання послуг - це звернення клієнта до банку про відкриття йому банківського рахунку та (або) надання йому інших банківських послуг, а картковий рахунок - це банківський поточний рахунок, на якому враховуються операції з використанням платіжних карт (п. п. 1.1.1.36).
Кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) - розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, обумовлений в договорі, на умовах оплатності та зворотності (п. п. 1.1.1.45).
Кредитна карта - платіжна карта з встановленим кредитним лімітом.
Що стосується заяви-анкети, з підписанням якої позивач пов`язує укладення договору між сторонами, з її змісту можна припустити (через неякісний друк копії), що ця заява висловлює волевиявлення особи на отримання кредиту в розмірі 1500 (або, як припускає відповідач, в розмірі 2500) грн., встановлених на платіжній карті кредитка «Універсальна GOLD» (а. с. 7).
Вирішуючи вимоги банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 9540 грн., суд першої інстанції виходив з того, що за правилами ст. 1054 ЦК України, що внормовує умови кредитного договору, до яких застосовуються положення про договір позики, за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, яка була отримана ним за договором.
Судом першої інстанції було встановлено, що розмір отриманих відповідачем кредитних коштів обчислюється сумою в 1500,00 грн. або 2500,00 грн. (неякісність друку унеможливлює здійснення вірного посилання), що означає необхідність повернення позикодавцю (кредитору) саме цієї грошової суми.
Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі, що перевищує суму фактично отриманих позичальником грошей, Банк не надав не лише доказів, але й пояснень того, які складові утворюють вказану суму.
Якщо припустити, що банк керувався правом фінансової установи на встановлення та зміну кредитного ліміту у відповідності до п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4, відомостей про те, чи був поінформований позичальник про таке право кредитора, суду не надано; заява-анкета позичальника, лише яка і підписана відповідачем, посилання на ці обставини не містить.
Таким чином, суд першої інстанції вважав, що за умови відсутності доказів про узгодженість сторонами права банка на власний розсуд збільшувати кредитний ліміт, означена вимога Банку у цій справі не підлягає задоволенню у повному обсязі.
Твердження представника позивача у відповіді на відзив про те, що з моменту підписання відповідачем заяви-анкети всі умови кредитування, що передбачені «Умовами та правилами…», є узгодженими, суд першої інстанції до уваги не прийняв, оскільки суду не надано фактичних даних на підтвердження того, що на час укладення договору відповідач був обізнаний про цю його умову та давав згоду на її існування та застосування.
Означений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції дійшов висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду.
Подібний висновок про те, що банки на підтвердження тих чи інших умов кредитування повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, наявний в ухвалі Верховного Суду від 12.09.2018 року в справі № 754/13763/15-ц.
Навіть якщо виходити з того, що сторони погодили вказану умову договору, все одно позивачем не надано доказів утворення заборгованості саме у вказаній сумі.
З виписки по рахунку на основній карті відповідача випливає, що максимальне збільшення кредитного ліміту відбувалося 13 вересня 2013 року до 5000 грн., а вже 21 вересня 2013 року він становив 00 грн. (а. с. 146, зворотний бік), у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов до переконання, що динаміка утворення заборгованості в сумі 9540,00 грн. є недоведеною.
Що стосується другої складової позовних вимог - вимоги про стягнення процентів за користування кредитом за період з 1 березня 2011 року по 30 березня 2018 року в сумі 111184,01 грн., вирішуючи її, суд першої інстанції виходив з такого.
Розрахунок заборгованості за період з 21 вересня 2013 року 29 серпня 2014 року містить посилання на розмір процентів, що застосовувався у вказаний період і дорівнює 27, 6 %; в проміжок часу між 1 вересня 2014 року та 31 березня 2015 року розмір відсотків становить 32,4 %; з 1 квітня 2015 року по 30 квітня 2019 року застосовуються 42 % (а.с. 4-6).
Правовідносини з кредитування характеризуються сплатою процентів за користування кредитними коштами, що внормовані статтею 10561 ЦК України, за змістом частини першої якої  процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Згідно із ч. 2 ст. 10561 ЦК України за типом процентної ставки, який встановлюється в договорі, вона розподіляється на фіксовану або змінювану.
Незмінність фіксованої процентної ставки, яка не може бути збільшена кредитодавцем в односторонньому порядку, встановлена частиною 3 ст. 10561 ЦК України. Цією ж частиною ст. 10561 ЦК встановлено, що умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
У відповідності до ч. 4 ст. 10561 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка.
Як випливає із змісту частини 6 вказаної статті, у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі визначається максимальний розмір процентної ставки, що може бути застосований.
Заперечуючи проти доводів представника відповідача про безпідставність односторонньої зміни процентної ставки в бік її збільшення, позивач у відповіді на відзив зазначає, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачає можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору, в тому числі процентної ставки, про що позичальник інформується шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 «Умов та правил…», а до обов`язків позичальника відносяться отримання виписок про стан рахунків та про здійснені операції по рахункам, а також обов`язок надання письмової заяви про розірвання договору у разі незгоди із змінами «Умов та правил…».
Ненадання відповідачем заяви про розірвання договору та користування ним кредитними коштами навіть після підвищення процентної ставки свідчить про прийнятність для нього такої зміни процентної ставки, зауважує представник позивача.
Вирішуючи вказану вимогу, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до вимог закону у договорі між сторонами питання про тип процентної ставки повинно бути врегульовано в момент його укладення.
Між тим з заяви-анкети, яка є єдиним джерелом доказів про звернення відповідача до позивача, не випливає, що ця умова договору, яка є істотною, врегульована сторонами, бо заява-анкета не містить жодної інформації про домовленість сторін про сплату процентів та їхній розмір.
Відомостей про прийняття відповідачем «Умов і правил…» в редакції, що існувала на момент укладення договору, як зазначено судом, не надано.
Таким чином, суду не надано доказів того, який тип та розмір процентної ставки обумовлений сторонами.
Більш того, зі згаданої судом заяви-анкети, яка не містить домовленості сторін з цього питання, неможливо вивести, чи ознайомлювався позичальник зі змістом «Умов та правил…» та чи скріпив своїм підписом їхню прийнятність для себе та приєднання до них.
Проте в усякому випадку, фіксована процентна ставка не може бути збільшена в односторонньому порядку кредитором (а доказів погодження її збільшення з позичальником суду не надано), в противному випадку така умова договору є нікчемною; у випадку ж встановлення змінюваної процентної ставки її максимальний розмір, що може бути застосований, встановлюється в договорі, а кредитодавець не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
Даних про погоджений сторонами максимальний розмір змінюваної процентної ставки в заяві-анкеті також немає.
Таким чином, у відсутність належних та допустимих доказів про розмір і тип процентної ставки за договором у суду немає підстав для задоволення означеної вимоги в розмірі, що утворює ціну позову.
Якщо ж припустити, що процентна ставка є фіксованою і розмір її становить 27,6 %, згадування яких наявне в позові, суд першої інстанції позбавлений можливості обчислити розмір цієї складової через відсутність фактичних даних про строк дії договору, оскільки лише протягом строку договору можуть нараховуватися складові грошового зобов`язання; а також через недоведеність розміру невиконаного зобов`язання за основним боргом.
За таких обставин та у відсутність підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування грошовими коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, суд першої інстанції вважав, що наданий банком витяг з «Умов…» не може розцінюватися як невід`ємна частина саме кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Підсумовуючи наведені міркування, суд першої інстанції дійшов до переконання про відсутність достовірних, належних та допустимих доказів на користь доводів позову.
Ст. 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Процедура здійснення звернення за судовим захистом встановлена цивільним процесуальним законодавством, в силу якого кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом.
До основних засад (принципів) цивільного судочинства в силу ст. ст. 2, 12 ЦПК України відноситься змагальність, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З наведених положень цивільного процесуального законодавства випливає, що тягар доведення обґрунтованості вимог законом покладений на сторону, яка висуває відповідні вимоги.
Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд першої інстанції дійшов до переконання, що позивач не довів факту порушення свого права, тому не вбачає підстав для застосування знаряддя захисту.
Оскільки лише порушене право підлягає захисту у випадку визнання судом поважності причин пропущення позовної давності, не вбачаючи ознак порушеного права позивача, суд першої інстанції не вбачав підстав і для застосування положень закону про давність звернення до суду.
Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись можна лише частково з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає лише частково.
Так, хоча суд першої інстанції правильно врахував у цій справі правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131 цс19), який є обов`язковим для загальних судів в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, та правильно відмовив Банку у стягненні з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 01.03.2011 року станом на 30.04.2019 року у вигляді 111184,01, грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом з 01.03.2011 по 30.03.2018 (в межах позовних вимог Банку у цій справі - т.с. 1 а.с. 2 зворот).
Доводи апеляційної скарги Банку у цій частині є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку, як позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу в цій частині з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування Банку, як позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині відмови Банку у стягненні з відповідача відсотків відсутні.
Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову до відповідача у цій справі в цій частині.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України, у матеріалах цієї справи відсутні та зокрема Банком апеляційному суду не надані.
Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки із підписом відповідача ОСОБА_1 про ознайомлення останнього саме з Тарифами та Умовами та правилами надання послуг Банком, які були додатком до вищезазначеного позову у цій справі (т.с. 1 а.с. 8-32) та у тому числі в частині розміру відсотків.
Проте, суд першої інстанції допустився у цій справі помилки, відмовивши Банку у задоволенні позовних вимог до відповідача про стягнення фактично отриманих коштів 9540,00 грн. та судового збору пропорційно до цієї суми - 151,80 грн. (розрахунок: судовий збір, сплачений Банком за подачу позову до суду першої інстанції 1921,00 грн. (т.с. 1 а.с. 40)*сума вимог Банку, що підлягали задоволенню у цій справі - 9540,00 грн./ сума заявлених вимог Банком 120724,01 грн. т.с. 1 а.с. 1).
Так, апеляційним судом встановлено що, з урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 року у справі 342/180/17, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, Банк у цій справі має право на стягнення з відповідача лише фактично отриманої суми 9540,00 грн.
Оскільки, з розрахунку Банку заборгованості відповідача (т.с. 1 а.с. 4-6) та виписки по рахунку відповідача (т.с. 1 а.с. 145-154) апеляційним судом встановлено, що останній користувався кредитними грошовими коштами.
Банк у своєму позові у цій справі (а.с. (т.с. 1 а.с. 2 зворот) просив стягнути з відповідача на користь Банку фактично отриману суму коштів (заборгованість за тілом кредиту) на загальну суму 9540,00 грн.
Розмір останньої відповідачем належними, допустимими доказами у цій справі не спростовано, контррозрахунок суду відповідачем у цій справі не наданий.
Докази повернення цих коштів відповідачем на користь Банку у добровільному порядку станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції та перегляду останнього апеляційним судом у цій справі відсутні.
Тому, на припущеннях ґрунтуються висновки суду першої інстанції у цій справі у цій частині позовних вимог Банку, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.
За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2020 року у цій справі в частині відмови Банку у стягненні з відповідача 9540,00 грн. та судового збору пропорційної до цієї суми у розмірі 151,80 грн. слід скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку 9540,00 грн. та судовий збір 379,51 грн. (в порядку ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги Банку у цій справі при вищезазначених обставинах, Банк має права на компенсацію за рахунок відповідача судових витрат у вигляді судового збору пропорційно до суми задоволених позовних вимог Банку, а саме: розрахунок: 151,80 грн. судового збору у суді першій інстанції за подачу позову + 227,71 грн. судового збору в апеляційному суді за подачу апеляційної скарги (розрахунок: сума задоволених позовних вимог Банку 9540,00 грн. *судовий збір, сплачений Банком, у розмірі 2881,50 грн. т.с. 2 а.с. 28)/ сума заявлених позовних вимог Банком 120724,01 грн. (т.с. 1 а.с. 1), в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2020 року у цій справі в частині відмови Банку у стягненні з відповідача 9540,00 грн. та судового збору пропорційної до цієї суми у розмірі 151,80 грн. скасувати.
Ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ЄДРПОУ 14360570) 9540,00 грн. та судовий збір 379,51 грн. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 29.03.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.