КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року                                                                                                      місто Київ 
єдиний унікальний номер справи: 761/28514/15-ц                                            
номер провадження: 22-ц/824/445/2021                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у складі судді Гончарука В.П., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про припинення договору поруки,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»                      (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,          ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 29 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк»                 (далі - ВАТ «Універсал Банк»), яке змінило назву на ПАТ «Універсал Банк», та       ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014-2008-1387, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США під 12,45 % річних з кінцевим терміном повернення до 10 квітня 2038 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 29 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 014-2008-1387-Р, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником всіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору, як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 19 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 44 240,04 доларів США, з яких: 953,34 доларів США - прострочена заборгованість за тілом кредиту, 43 217,29 доларів США - сума дострокового стягнення тіла кредиту, 69,41 доларів США - заборгованість за підвищеними процентами. Враховуючи викладене, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до            ПАТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, зарахування коштів.
Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що перед укладенням кредитного договору банк не надав йому в письмовій формі об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Умови кредитного договору передбачають право банку змінювати відсоткову ставку в односторонньому порядку, що суперечить ст.1056-1 ЦК України, є несправедливими відносно нього як споживача фінансових послуг та такими, що не відповідають вимогам ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказані обставини свідчать про недійсність кредитного договору в цілому. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29 квітня 2008 року між ним та ВАТ «Універсал Банк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1 . Зважаючи на вимоги ч.2 ст.548 ЦК України, якою передбачено, що недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, зазначений договір іпотеки також є недійсним. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсними кредитний договір та договір іпотеки, а також застосувати ч.1 ст.216 ЦК України стосовно наслідків недійсності правочину та зарахувати сплачені ним 50 312,54 доларів США відсотків за кредитним договором в рахунок погашення тіла кредиту.
У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про припинення договору поруки, посилаючись на те, що з 15 липня 2008 року банк без її згоди підвищив відсоткову ставку за кредитним договором до 13,45 % річних, внаслідок чого відбулося збільшення вартості кредиту на 4 266,00 доларів США та збільшився обсяг її відповідальності. 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила припинити договір поруки з підстав, передбачених ч.1 ст.559 ЦК України.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Припинено договір поруки                                  №014-2008-1387-Р, укладений між  ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є                  ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 . 
Стягнуто з ПАТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_2 та на користь                             ОСОБА_1 судові витрати за оплату експертизи у розмірі по 5 571 грн 00 коп. кожному (а.с.232-238, т.2).
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2018 року доповнено рішення цього суду від 18 квітня 2018 року, стягнуто з ПАТ «Універсал Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп.(а.с.21-23, т.3).
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну          скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині припинення договору поруки скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» прострочену заборгованість за кредитним договором в сумі 953,34 доларів США. 
В іншій частині позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» судовий збір у сумі                   1 522 грн 50 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» судовий збір у сумі                  2 349 грн 30 коп. (а.с.75-84, т.3).
Постановою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином розрахунок заборгованості за кредитним договором, поданий представником      ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокатом Череміним Д.В., який було долучено до зустрічних позовних заяв, а також не спростував доводів відповідачів за первісним позовом про те, що банк не мав права нараховувати заборгованість за підвищеними процентами і в порушення умов кредитного договору та вимог чинного законодавства збільшив розмір процентної ставки з 12,45 % до 13,45 % в односторонньому порядку. Верховний Суд зазначив, що посилання апеляційного суду на те, що кредитний договір є чинним і матеріали справи не містять доказів внесення змін до його умов щодо базової процентної ставки                   12,45 % річних та підвищеної процентної ставки 37,35 % річних за користування коштами понад встановлений строк (або термін погашення), не спростовують вищенаведених доводів відповідачів за первісним позовом та наданого їх представником - адвокатом Череміним Д.В. розрахунку заборгованості, оскільки апеляційний суд не перевірив його на відповідність умовам кредитного договору.
Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції не перевірив, чи змінив банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору строк виконання основного зобов`язання з огляду на те, що пунктом 5.2.5 кредитного договору передбачено настання терміну повернення кредиту на 31-й календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, тоді як вимоги від 31 липня 2015 року вказують на настання терміну повернення кредиту на 61-й день з моменту їх отримання позичальником та поручителем. Апеляційний суд  не з`ясував, на які потреби був виданий кредит, чи є цей кредит споживчим, чи є підстави для застосування до спірних правовідносин ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній до 10 червня 2017 року, чи змінив банк з дотриманням вимог закону та умов кредитного договору строк виконання основного зобов`язання та чи виникло у зв`язку з цим у позивача право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості. За таких обставин апеляційний суд дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості у визначеному в оскаржуваній постанові обсязі (про що позивач не просив) та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .
Також Верховний Суд зазначив, що у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком (а.с.174-183, т.3). 
В апеляційній скарзі ПАТ «Універсал Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог банку та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» в повному обсязі. Також ПАТ «Універсал Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволені цих зустрічних позовних вимог повністю. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволені позову про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з відповідачів, суд першої інстанції послався на те, що суд не має можливості встановити дійсну суму заборгованості за кредитним договором, так як сторони не надали належних доказів заборгованості та доказів щодо розподілу сум на погашення кредиту, що встановлено висновком експертизи від 23 листопада 2017 року  №1756/23015/17-45 за результатами проведення судово-економічної експертизи. Вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки банк надав суду належні та допустимі докази на підтвердження заборгованості за кредитом, а висновок судово-економічної експертизи є необґрунтованим та суперечливим і саме суд мав визначити та стягнути заборгованість за кредитним договором. Вказує, що висновок суду щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя за кредитним договором не відповідає дійсності та не підтверджений належними доказами, оскільки банк відсоткову ставку збільшив лише на підставі умов кредитного договору, застосувавши пункт 1.1.1. Підвищена відсоткова ставка в розмірі 37,35% була застосована за користування коштами понад встановлений строк. Зазначене передбачено умовами кредитного договору та не заперечувалося відповідачем за первісним позовом і не призвело до зміни зобов`язання, що збільшує відповідальність поручителя.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, зарахування коштів, а також додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2018 року, в апеляційному порядку не оскаржуються, а тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України їх законність та обґрунтованість колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст.527 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди               (ч.1 ст.611 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                      29 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», яке в подальшому змінило назву на                         ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір                          №014-2008-1387, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 80 000 доларів США під 12,45 % річних з кінцевим терміном повернення до 10 квітня 2038 року.
Пунктом 1.1.1 кредитного договору передбачено, що за користування коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується процентна ставка в розмірі    37,35 % річних (підвищена процентна ставка). Розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника. Нарахування та облік таких процентів кредитор здійснює відповідно до умов цього договору, додатків до нього та вимог чинного законодавства України, зокрема нормативних актів Національного банку України. Під терміном «прострочена сума основного боргу» сторони розуміють суму кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на певну дату не повернена останнім до кредитора у терміни її погашення згідно умов договору.
Згідно з п.1.1.2 кредитного договору, якщо оплата простроченої суми основного боргу позичальника не була здійснена протягом перших трьох календарних днів з дати прострочення сплати суми основного боргу, то на прострочену суму основного боргу позичальника нараховується підвищена процентна ставка, починаючи з першого дня виникнення такого прострочення.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором                29 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №014-2008-1387-Р, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником всіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору, як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» зазначало, що                  позичальник ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 19 серпня 2015 року в нього утворилася заборгованість у розмірі                    44 240,04 доларів США, з яких: 953,34 доларів США - прострочена заборгованість за тілом кредиту, 43 217,29 доларів США - сума дострокового стягнення тіла кредиту, 69,41 доларів США - заборгованість за підвищеними процентами, що підтверджується наданим банком розрахунком.
На підтвердження заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором банк надав також довідку-розрахунок заборгованості, виписки з рахунків позичальника № НОМЕР_1 ; № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 .
Згідно з висновком судової економічної експертизи від 23 листопада 2017 року №1756/23015/17-45, складеним експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 (по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу, пені, штрафу) перед ПАТ «Універсал Банк» не відповідає умовам кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що відсутня можливість встановити дійсну суму заборгованості за кредитним договором №014-2008-1387 від 29 квітня 2008 року, оскільки ПАТ «Універсал Банк» не надало суду належних доказів на підтвердження розміру кредитної заборгованості та доказів, щодо розподілу сум направлених на погашення кредиту, що встановлено висновком комісійної судово-економічної експертизи від 23 листопада 2017 року за № 1756/23015/17-45.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав. 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
За змістом ст.6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Із наданого представником ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокатом Череміним Д.В. розрахунку вбачається, що ПАТ «Універсал Банк», починаючи з 15 липня 2008 року в односторонньому порядку збільшило розмір процентної ставки за кредитним договором №014-2008-1387 від 29 квітня 2008 року з 12,45 % до 13,45 % (а.118-133, т.1).
Вказаний розрахунок складений з урахуванням умов укладеного між ПАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 кредитного договору №014-2008-1387 від 29 квітня 2008 року та банком не спростований. 
Суд першої станції належним чином не дослідив розрахунок заборгованості за кредитним договором, наданий представником ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокатом Череміним Д.В., а також не спростував доводів відповідачів за первісним позовом про те, що банк у порушення умов кредитного договору та вимог чинного законодавства безпідставно збільшив розмір процентної ставки з 12,45% до 13,45% в односторонньому порядку.
Посилання ПАТ «Універсал Банк» на те, що він відсоткову ставку збільшив лише на підставі умов кредитного договору, застосувавши пункт 1.1.1, а також, що підвищена відсоткова ставка в розмірі 37,35 % була застосована за користування коштами понад встановлений строк і матеріали справи не містять доказів внесення змін до цих умов кредитного договору щодо базової процентної ставка 12,45 % річних та підвищеної процентної ставки 37,35 % річних, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують наведених вище доводів відповідачів за первісним позовом та наданий їх представником - адвокатом Череміним Д.В. розрахунок заборгованості, який відповідає умовам кредитного договору.
Отже, враховуючи, що ПАТ «Універсал Банк» безпідставно в односторонньому порядку збільшило розмір процентної ставки за кредитним договором №014-2008-1387 від 29 квітня 2008 року з 12,45% до 13,45%, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів ПАТ «Універсал Банк» про те, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 19 серпня 2015 року в нього утворилася заборгованість перед банком, зокрема, за підвищеними процентами у розмірі 69,41 доларів США.
Крім того, згідно з пунктами 2.4, 2.5 кредитного договору, сторони передбачили, що погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Розмір щомісячного платежу встановлений у графіку погашення кредиту, що викладений в додатку № 2 до цього договору.
За змістом пункту 5.2.5 кредитного договору, сторони погодили, що у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів понад 2 місяці та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30-ти календарних днів з дати відправлення вказаного повідомлення (вимоги), термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 31-й календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. 
Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такого повернення.
Установлено, що з 10 січня 2015 року позичальник не в повному обсязі сплачував заборгованість за кредитом.
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Універсал Банк» посилалося на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором йому та поручителю було направлено вимоги від 31 липня 2015 року про дострокове повернення кредиту. За змістом вказаних вимог банк попереджав боржника та поручителя, що у випадку невиконання його вимог термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на 61-й день з моменту отримання цих вимог та банк буде вимушений стягнути всю суму кредиту в примусовому порядку з покладенням на боржника та поручителя витрат, пов`язаних із сплатою судового збору та витрат виконавчого провадження (а.с.38-43, т.1). 
Так, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України у вказаній редакції).
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п.23 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції  чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
Отже, ч.10 ст.11 зазначеного Закону в редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від                            26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19).
Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до п.11 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору цільове призначення кредиту - придбання майна, а саме, двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Отже, укладений між ПАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 кредитний договір №014-2008-1387 від 29 квітня 2008 року є споживчим кредитом. 
Тому наявні підстави для застосування до спірних правовідносин ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній до 10 червня 2017 року.
Дослідивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги закон, який регулює спірні правовідносини, а також враховуючи вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК Україниє обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає, що у даній справі ПАТ «Універсал Банк» відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов кредитного договору, вважається таким, що не змінило строк виконання основного зобов`язання з огляду на те, що пунктом 5.2.5 кредитного договору передбачено настання терміну повернення кредиту на     31-й календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, тоді як вимоги банку від 31 липня 2015 року вказують на настання терміну повернення кредиту на 61-й день з моменту їх отримання позичальником та поручителем.
Отже ПАТ «Універсал Банк» не змінило строк виконання основного зобов`язання з дотриманням вимог закону та умов кредитного договору, у зв`язку з чим у нього не виникло право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості. 
За таких обставин позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 ,      ОСОБА_2 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. 
Крім того, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на користь ПАТ «Універсал Банк» простроченої заборгованості за кредитним договором в сумі 953,34 доларів США,оскільки стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором не було самостійним предметом позовних вимог банку, а відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого в ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи.
Тому у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити з наведених вище підстав.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про припинення договору поруки, з таких підстав.
Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 та визнаючи договір поруки припиненим, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки банк в односторонньому порядку без згоди поручителя змінив умови основного договору з боржником, а саме, збільшив відсоткову ставку з 12,45 % річних до 13,45% річних, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, тому порука ОСОБА_2 за договором поруки припинилася відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Частиною 1 ст.553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя                                    (ч.1 ст.554 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.
З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч.1 ст.653 ЦК України).
Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ч.1 ст.654 ЦК України).
За положеннями ч.1 ст.559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
Висновок про припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
Такі правові висновки щодо застосування ст.559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).
Як установлено вище, ПАТ «Універсал Банк», починаючи з 15 липня 2008 року в односторонньому порядку збільшило розмір процентної ставки за кредитним договором №014-2008-1387 від 29 квітня 2008 року з 12,45 % до 13,45 %. 
Внаслідок такого збільшення розміру процентної ставки за кредитним договором відповідно збільшився обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_2 .
Матеріали справи не містять доказів того, що поручитель ОСОБА_2 давала згоду на збільшення її відповідальності у зв`язку з підвищенням відсоткової ставки за кредитним договором №014-2008-1387 від 29 квітня 2008 року.
Установивши, що ПАТ «Універсал Банк» в односторонньому порядку без згоди поручителя змінило умови основного договору з боржником, а саме, збільшило відсоткову ставку з 12,45 % річних до 13,45% річних, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що  порука ОСОБА_2 за договором поруки припинилася відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду в цій частині, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.
За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про припинення договору поруки є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду в цій частині відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, оскільки доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують. 
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором не в повній мірі відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, то колегія суддів вважав, що рішення суду в цій частині в силу ст.376 ЦПК України підлягає зміні з викладенням мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Тому апеляційна скарга ПАТ «Універсал Банк» підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_1 , про припинення договору поруки залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: