15.03.21
22-ц/812/410/21
Єдиний унікальний номер справи 489/4024/20
Провадження №22-ц/812/410/21          Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П. 

П О С Т А Н О В А
                                        іменем України                                        
15 березня 2021 року                                                     м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В. та Локтіонової О.В.,
із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С., 
за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 22 грудня 2020 року, в приміщенні того ж суду, під головуванням судді Коваленка І.В., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

 
28 серпня 2020 року  ОСОБА_1 пред`явив до  ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.
11 вересня 1998 року сторони зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом РАЦС м. Миколаєва зроблено запис за № 224 та видано свідоцтво про шлюб.
В період шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2019 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі - 4000 гривень щомісячно, починаючи з 10 квітня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Як на підставу зменшення розміру аліментів, позивач зазначає, що за період роботи у ТОВ «ІТС», а саме з 01.01.2018 по 31.10.2018 рр., його середньомісячна заробітна плата складала 7 443 гривні 17 копійок. 
В теперішній час, він працює у ТОВ Морське агентство «ІСМА» (з 07.11.2018 по 30.06.2020рр.), та після утримання всіх передбачених законодавством податків та зборів, його середньомісячна заробітна плата складає 7 248 гривень 10 копійок. 
Таким чином, виплата аліментів розміром 4 000 гривень, складає 57% усіх його доходів. Будь-яких інших доходів за останні три роки він не отримував і перспектив на отримання не має. 
Посилаючись на те, що матеріальний стан відповідача є набагато кращим ніж його, оскільки лише за фактом реалізації електроенергії за договором про постачання електроенергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019 №12415312 та договором про купівлю-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом від 01.01.2019 №СГ/174, які укладені між ТОВ «Миколаївська енергопостачальна компанія» та відповідачем, остання отримує більше 10 000 гривень щомісячно, позивач просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , в твердій грошовій сумі, з 4 000 гривень на 2 318 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з врахуванням індексу інфляції, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення сином повноліття.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року в задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказував на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що в порушення вимог цивільно-процесуального законодавства, в оскаржуваному рішенні взагалі відсутні будь-які обґрунтування суду, щодо мотивів прийняття або відхилення доводів позивача та наданих ним доказів, та порушення норм матеріального права, які полягають в тому, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт погіршення його матеріального стану з часу постановлення рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини, чи доказів того, що за станом здоров`я він не може надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина у визначеному судом розмірі.
Заслухавши учасників справи, перевіривши надані докази, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували зміну в бік погіршення матеріального становища на час його звернення до суду з позовними вимогами про зменшення розміру аліментів, тому суд вважав, що в задоволені позову слід відмовити, оскільки зменшення розміру аліментів буде суперечити інтересам дитини.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.
За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.  
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.
Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.
Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.
Оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалене у повній відповідності з виписаним.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом І інстанції, з 11.09.1998 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що Центральним відділом реєстрації актів громадянського стану зроблено запис за № 224 (а.с. -10).
Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №1658 (а.с. - 11). 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.12.2019 у справі №489/2081/19 стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 10.04.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення суду залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.03.2020 року (а.с. - 7-9). 
Крім того, як зазначає позивач, на його утриманні перебуває ще й їх повнолітній син ОСОБА_6 , 1998 року народження, який навчається у Національній академії у місті Києві на денній формі навчання з 01.09.2018 по 30.06.2022 та у Національній академії внутрішніх справ на заочній формі навчання з вересня 2019 року, проте вказане не підтверджується належними доказами. 
Надані квитанції про перерахунок сину ОСОБА_6 коштів у розмірі 500 гривень, є вільним волевиявленням позивача, та не є підставою для зменшення розміру аліментів (а.с. 73-79).
Згідно наданих позивачем довідок про свою заробітну плату, то його дохід станом на дату ухвалення рішення про стягнення аліментів та на дату подачі цього позову не змінився, а отже докази погіршення майнового стану позивача у справі відсутні.
Відповідності до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.
За нормами ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Згідно зі ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до веденої норми права підставою для зменшення розміру аліментів може бути таке погіршення майнового стану платника аліментів, яке унеможливлює сплату аліментів у попередньо визначеному розмірі.
Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
       Таким чином, позивачем не доведено обставини, які б підтверджували зміну, в бік погіршення, його матеріального становища на час звернення до суду з позовними вимогами про зменшення розміру аліментів.
       При цьому, витрати на утримання неповнолітньої дитини з її віком збільшуються, а тому розмір аліментів, які сплачує позивач є достатнім та зменшеним бути не може.
А тому, висновок суду І інстанції повною мірою відповідає інтересам дитини та захищає її права.
Наведенні позивачем обставини матеріального стану не є підтвердженням того, що він не спроможний утримувати дитину, надаючи матеріальну допомогу в попередньо визначеному розмірі. 
Щодо доводів позивача, про те що йому необхідно платити комунальні платежі та інші витрати, то суд не бере їх до уваги, оскільки вони не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів у розумінні ст.192 СК України.
Інші доводи апеляційної скарги, аналогічні з позовними вимогами, яким суд І інстанції дав належну оцінку.
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду І інстанції, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства. 
Інше б суперечило інтересам дитини, її повноцінному розвитку та зростанню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.
За такого, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

       Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                                         П.П. Лисенко  

Судді:                                                                Н.В. Самчишина
                                                              О.В.Локтіонова
________________________________________________________________
Повний текст постанови складено 15 березня 2021 року.