Постанова 
Іменем України                                       
03 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 750/1163/20
провадження № 61-17761св20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -   ОСОБА_3 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,
представник відповідача -Добринь Ярослав Олексійович,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова, 
у складі судді Коверзнева В. О., від 27 липня 2020 року, додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Бобрової І. О., Мамонової О. Є., від 28 жовтня 2020 року.
Короткий зміст позовних заяв та їх обґрунтування 
У лютому 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі - 
ТОВ «Автокредит Плюс») про стягнення коштів у розмірі 377 700 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 травня 2018 року між сторонами було укладено договір про приєднання до публічного договору 
№ APCV000000000022650 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.cin.ua. На виконання умов договору відповідач передав йому автомобіль Mersedes-Bens GL, 2011 року випуску, згідно додатку № 1 до договору. На думку позивача, укладений 
з ТОВ «Автокредит Плюс» договір не відповідає вимогам статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач стверджував, що згідно додатку № 2 до договору ним вносились платежі на загальну суму у розмірі 377 700 грн. Вказував, що 28 грудня 2019 року відповідачем автомобіль у нього вилучено.  
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути 
з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь 377 700 грн та понесені судові витрати.
У березні 2020 року ТОВ «Автокредит Плюс» пред`явило зустрічний позов до ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину і відшкодування збитків у розмірі 283 547,09 грн. 
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що в момент укладення договору фінансового лізингу від 15 травня 2018 року не було дотримано вимог законодавства щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, тому цей договір є нікчемний в силу закону. Вартість предмету лізингу на момент укладення договору становила 974 000 грн. На виконання умов зазначеного договору відповідач сплатив 377 700 грн. Плата за користування автомобілем становить 212 396,43 грн. Позивач зазначав, що за 20 місяців експлуатації відповідачем автомобіля, який є предметом лізингу, його вартість значно зменшилася, тому відповідач повинен відшкодувати збитки за погіршення стану автомобіля у розмірі 
448 850,66 грн.
Посилаючись на статтю 601 Цивільного кодексу України, ТОВ «Автокредит Плюс» просило суд зарахувати зустрічні однорідні вимоги та стягнути з відповідача остаточну суму 283 547,09 грн (448 850,66 - (377 700 -                    212 396,43), а також витрати на правову допомогу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2020 року у позові ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ТОВ «Автокредит Плюс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь 
ТОВ «Автокредит Плюс» у порядку реституції 71 150,66 грн в рахунок відшкодування завданих збитків. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова 
від 10 вересня 2020 року відмовлено ОСОБА_3 у відшкодуванні понесених судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений між сторонами договір є змішаним, оскільки містить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу автомобіля, а тому підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Районний суд вважав, що оскільки сторони порушили вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору він вважається нікчемним. Також суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок користування позивачем за первісним позовом спірним автомобілем його ринкова вартість зменшилася на 448 850,66 грн, чим 
ТОВ «Автокредит Плюс» завдано збитки. Враховуючи сплату 
ОСОБА_3 за договором 377 700 грн, фактична сума завданих збитків, що підлягає відшкодуванню за рахунок останнього, становить 71 150,66 грн. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог та відмову у задоволені первісного позову. 
Додаткове рішення мотивовано тим, що рішенням суду позивачу у задоволенні первісного позову відмовлено, тому правові підстави для відшкодування понесених позивачем судових витрат відсутні.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 липня 
2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано.
Позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Викладено абзац 5.7.3 резолютивної частини рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 липня 2020 року у іншій редакції: проведено зустрічне зарахування та стягнуто різницю з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» в сумі 71 150,66 грн. Стягнуто з 
ОСОБА_3 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» судові витрати у розмірі 1 067,55 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. Також на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно врахував кошти, які були сплачені ОСОБА_3 за нікчемним договором у сумі 377 7000,00 грн, проте помилково зазначив у резолютивній частині про відмову у задоволенні позовних вимог            ОСОБА_3 . Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині визначення суми збитків, які підлягають стягненню на користь ТОВ «Автокредит Плюс» з врахуванням сплачених ОСОБА_3 коштів на виконання умов договору у сумі 377 700,00 грн, яка ТОВ «Автокредит Плюс» не оспорюється. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , в якій заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення первісних позовних вимог й відмову у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також вказує, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_3 збитки на підставі статті 1212 ЦК України з посиланням на постанову Верховного Суду від 23 травня 
2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), не врахував, що ТОВ «Автокредит Плюс» звернулось з позовом про стягнення збитків, завданих внаслідок зменшення вартості автомобіля, після його вилучення у позивача, тобто з позовом з деліктних зобов`язань, а не з кондикційним позовом. На думку заявника, суд апеляційної інстанції, зазначивши, що правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача, за своїм змістом є кондикційними, не врахував, що у кондикційних відносинах стягнення збитків не допускається. Заявник стверджує, що суди не застосували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі               № 6-3090цс15, та неправильно застосували висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18). Наголошує на тому, що суди стягнули збитки у більшому розмірі, ніж просив позивач за зустрічним позовом. Також суди не обґрунтували в чому полягає протиправна поведінка ОСОБА_3 , яка призвела до завдання шкоди. Особа, яка подала касаційну скаргу, посилається на те, що судами попередніх інстанцій не враховано, що вартість предмета лізингу та повернення його відповідачем у значно гіршому стані не підтверджено належними та допустимими доказами. Вказує, що суди також не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі  № 671/1812/18 та від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Автокредит Плюс» просить залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
15 травня 2018 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Автокредит Плюс» укладено договір фінансового лізингу № АРСV000000000022650501, на підставі якого ОСОБА_3 було передано в платне користування автомобіль Mersedes-Benz GL, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 974 000 грн.
Умовами договору фінансового лізингу передбачено внесення лізингоодержувачем першого платежу в розмірі 292 200 грн; решта платежів підлягала сплаті щомісячно протягом 60 місяців у розмірі 21 250 грн           до 25 числа поточного місяця.
На виконання умов договору фінансового лізингу ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Автокредит Плюс» 377 700 грн. У подальшому припинив сплату щомісячних платежів, в результаті чого ТОВ «Автокредит Плюс» здійснено вилучення автомобіля, про що складено акт приймання-передачі предмету лізингу на підставі події дефолту від 28 грудня 2019 року.
Згідно висновку про дійсну ринкову вартість транспортного засобу 
від 10 березня 2020 року № 4/03-ТЗ ринкова вартість автомобіля Mersedes-Benz GL, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату оцінки становить 525 149,34 грн.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Аналіз норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до 
статті 628 ЦК України.
Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Таким чином, договір лізингу, укладений за участю фізичної особи, в силу своєї правової природи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Сторони не заперечують, що договір фінансового лізингу від 15 травня        2018 року № АРСV000000000022650501 є нікчемним. Між сторонами виник спір щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій 
послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
У частині другій статті 216 ЦК України визначено, що якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
В частині положень щодо надання об`єкта лізингу у користування на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» 
ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).
Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу, на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача, за своїм змістом є кондикційними.
Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. При цьому позивач має довести розмір сум, які заявлені до стягнення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла подібних правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року (справа № 629/4628/16, провадження № 14-77цс18).
У той же час такий спосіб застосування наслідків недійсності правочину як обчислення позивачем за зустрічним позовом різниці вартості автомобіля на час передачі його відповідачу за зустрічним позовом та станом на час отримання автомобіля від відповідача за зустрічним позовом застосуванню не підлягає, оскільки в порядку застосування реституції відповідач за зустрічним позовом несе обов`язок повернути майно, яке він отримав за нікчемним договором, а вина лізингоодержувача, який приєднався до публічного договору, запропонованого лізингодавцем, у заподіянні шкоди при експлуатації автомобіля не доведена. 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначені вимоги закону достатньої уваги не звернув, не врахував, що визначена судом першої інстанції, з розміром якої погодився апеляційний суд, сума збитків, завдана ТОВ «Автокредит Плюс», є різницею у вартості об`єкту лізингу у зв`язку з його експлуатацією відповідачем, що не є тотожним розміру відшкодування вартості використання (оренди) автомобіля, не оцінив заявлені позивачем за зустрічним позовом вимоги щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку по сплаті лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу, та дійшов передчасного висновку про зарахування зустрічних позовних вимог, виходячи з суми, заявленої ТОВ «Автокредит Плюс», у розмірі 448 850,66 грн. 
У відповідності до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази і при цьому застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Суд касаційної інстанції в силу своїх процесуальних повноважень позбавлений можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу. Також суду апеляційної інстанції необхідно врахувати висновки, викладені Верховним Судом у подібних за змістом правовідносинах у постановах від 25 вересня 2019 року у справі 
№ 750/11600/16-ц (провадження № 61-34771св18), від 16 березня 2020 року у справі № 755/14119/16-ц (провадження № 61-849св18), від 20 травня 
2020 року у справі 243/993/17 (провадження 61-44289св18), від 04 червня 2020 року у справі № 290/815/17 (провадження № 61-42543св18),                   від 02 грудня 2020 року у справі № 405/3725/17 (провадження № 61-21921св19).
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
 С. Ф. Хопта
 
 В. В. Шипович