Ухвала
іменем України
 
18 січня 2021 року
м. Київ
справа № 242/76/17
провадження № 51-92ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 19 грудня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 18 листопада 2020 року щодо нього.
Встановлені обставини
За вироком Селидівського міського суду Донецької області від 19 грудня 2018 року ОСОБА_4  визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі
за ч. 1 ст. 185 КК – на строк 1 рік і за ч. 2 ст. 185 цього Кодексу – на строк 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Полтавського обласного суду від 25 грудня 1996 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Також вирішено питання щодо судових витрат та долю речових доказів.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 18 листопада 2020 року частково задовольнив апеляційну скаргу обвинуваченого і змінив зазначений вирок міського суду в частині призначеного покарання.
Апеляційний суд призначив ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 185 КК покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, а за ч. 2 ст. 185 цього Кодексу – покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднав не відбуте покарання за вироком Полтавського обласного суду від 25 грудня 1996 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
У решті вирок місцевого суду від 19 грудня 2018 року щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок міського та ухвалу апеляційного судів,  відправити справу на досудове розслідування під час проведення якого відповідно до ч. 1 ст. 154 КПК відсторонити працівника правоохоронного органу ОСОБА_7 , а також надати розпорядження Другому відділу ТУ ДБР
у м. Краматорську перевірити законність постанови цієї установи від 17 листопада 2020 року про закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 365 КК.
Мотиви Верховного Суду
Статтею 427 КПК встановлено вимоги, яким має відповідати касаційна скарга.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність
чи необґрунтованість судових рішень.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України
про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого
(ст. 414 КПК).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, котра подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, які є підставами для скасування або зміни судового рішення і які, на її думку, допустили суди при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід урахувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права,
а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено
в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Однак усупереч наведеним положенням процесуального закону у своїй касаційній скарзі засуджений не посилається на конкретну з підстав, передбачених ч. 1
ст. 438 КПК, для скасування оскаржуваних судових рішень.
Касаційна скарга не містить посилань на конкретні норми матеріального і процесуального права, порушені, на думку засудженого, місцевим та апеляційним судами, а також обгрунтування того, у чому полягають ці порушення, як вони вплинули на законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, і чому ці порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом вироку й ухвали відповідно до статей 370, 404, 412–414 і 419 КПК та ст. 185 КК у їх взаємозв`язку.
У касаційній скарзі відсутні доводи щодо незаконності ухвали апеляційного суду.
Засуджений не зазначив, чи заявляла сторона захисту в суді апеляційної інстанції клопотань, яких усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПКапеляційний судбезпідставно
не задовольнив, та яких конкретно доводів, наведених в його апеляційній скарзі, усупереч ст. 419 цього Кодексу апеляційний суд узагалі не дослідив, не перевірив та не оцінив, унаслідок чого визнав їх необґрунтованими.
Засуджений у касаційній скарзі не навів конкретних доводів щодо незаконності усіх висновків суду апеляційної інстанції, наведених в ухвалі цього суду на спростування доводів в апеляційній скарзіз посиланням на конкретні положення процесуального та матеріального права. Натомість він наголошує на однобічності й неповноті судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та вказує на необхідність дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дали районний і апеляційний суди, що відповідно до статей 433,
438 КПК не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.
 
Вимоги касаційної скарги засудженого не узгоджуються з повноваженнями касаційного суду, відображеними у ст. 436 КПК, за наслідками розгляду касаційної скарги, відповідно до яких цей суд має право ухвалити одне з таких рішень: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.
Крім того, усупереч ч. 5 ст. 427 КПК засуджений не долучив до касаційної скарги копій судових рішень, які оскаржує та не зазначив, чи бажає брати участь у касаційному розгляді кримінального провадження, як це передбачено ч. 3 ст. 427 цього Кодексу.
Відсутність у касаційній скарзі згаданого обґрунтування та недотримання положень ст. 427 КПК перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1
ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 19 грудня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 18 листопада 2020 року щодо нього залишити без руху та встановити строк для усунення недоліків — п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                               ОСОБА_3