Справа № 161/13044/20 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/309/21  Категорія: 70 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
22 лютого 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Здрилюк О.І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2020 року,-
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2  про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, посилаючись на те, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який 11.11.2019 було розірвано. У шлюбі в них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2019 постановлено стягувати з відповідача в її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі: 1500 грн. щомісячно – на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1300 грн. щомісячно – на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач зазначає, що на день винесення рішення, відповідач не був офіційно працевлаштований, інформація про його доходи була відсутня, а тому, аліменти стягнуто в твердій сумі. На даний час відповідач офіційно працевлаштований – проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , його дохід є постійним, тому вважає за можливе реалізувати своє право на зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. 
Просила змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня вступу рішення в законну силу до досягнення дітьми повноліття. Крім того, просила стягнути з відповідача понесені нею судові втрати на правничу допомогу в розмірі 2000, 00 грн. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.12.2020 позов задоволено. 
Постановлено змінити спосіб стягуваних аліментів, визначених рішенням Луцького міськрайонного суду від 12.12.2019 у справі № 161/15261/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Стягувати щомісяця з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня вступу рішення в законну силу і до досягнення дітьми повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 840 гривень 80 копійок судового збору.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.12.2020 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача  ОСОБА_3  подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Також просить скасувати додаткове рішення від 24.12.2020, оскільки вважає, що розмір витрат на правничу допомогу повинен становити 1000 грн.
Позивач  ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому вказали, що вважають рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Також заявили клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 22.02.2021, тобто, дата складення повного судового рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга належить залишити без задоволення, з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.11.2003 . по 11.11.2019.
Сторони є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2019 позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково.
Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в твердій грошовій сумі: - на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи з 10 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття; - на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1 300 гривень щомісячно, починаючи з 10 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Рішення суду в межах суми платежу аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 050 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 537 гривень 88 копійок судового збору.
Встановлено, що на день постановлення рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2019 відомості про доходи відповідача були відсутні.
Згідно з листом командувача військової частини НОМЕР_1 №81/1164 від 11.08.2020, відповідач ОСОБА_2 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 28.10.2019 (а.с. 12).
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
Разом з тим, при розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 6-143цс13.
З огляду на викладене, виходячи з положень ст. 182, ч. 1 ст. 192 СК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів. Також апеляційний суд враховує часткове визнання позову відповідачем, який не заперечував щодо зміни способу стягнення аліментів, висловивши у відзиві на позовну заяву від 22.10.2020 свою згоду сплачувати аліменти у розмірі 2/13 частки від місячного доходу на утримання обох дітей (а.с. 35-37).
Покликання представника відповідача на помилковість висновків суду щодо визначення розміру аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку, оскільки це слугуватиме збільшенням розміру аліментів, а позивачка звернулася до суду з позовом про зміну способу стягнення, апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.
Так, зміна способу стягнення аліментів (ст. 181 ч. 3 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (ст. 192 ч. 1 СК України) є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані між собою. Зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів.
Як вбачається з матеріалів справи, саме зміну (збільшення) розміру раніше стягнутих аліментів шляхом зміни способу їх стягнення мала на увазі  ОСОБА_1 , пред`являючи позов, що розглядається. 
Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні відповідача знаходиться дружина та неповнолітня дитина суд відхиляє, оскільки всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, відповідачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини.
Щодо аргументів апеляційної скарги в частині про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає таке.
З матеріалів справи вбачається, що правничу допомогу відповідачу  ОСОБА_1 надавав адвокат Філіпович В. Є. на підставі Договору № 57/06-20 про надання професійної правничої допомоги від 01.06.2020 (далі – Договір), (а. с. 19-21). 
У пункті 3.2 Договору сторони погодили, що вартість надання правничої допомоги (гонорар), не залежить від результату, передбаченої даним договором складає 2000 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №57 від 01.06.2020  ОСОБА_1 сплатила на користь адвоката Філіповича В. Є. 2000 грн. відповідно до Договору №№ 57/06-20 від 01.06.2020 (а.с. 63).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частиною першою, пунктів 1, 4 частиною третьої статті 133 ЦПК України визначено, що  судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями частини першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).
Зазначені витрати мають бути документально підтвердженні та доведені.
Відповідно до приписів статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представник позивача Філіпович В. Є. подав Договір № 57/06-20 від 01.06.2020, квитанцію до прибуткового касового ордера №57 від 01.06.2020 та розрахунок суми гонорару адвоката за надану правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги №57/06-20 від 01.06.2020.
Згідно з описом виконаних робіт адвокат виконав такі роботи: з`ясування фактичних обставин справи у клієнта, вивчення на правовий аналіз законодавства по даному питанню -1 год.; підготовка, складення, оформлення та надіслання адвокатських запитів - 1 год.; підготовка, складення, оформлення позовної заяви - 1 год.; здійснення представництва позивача у суді - 1 год. 
Вартість години роботи адвоката становить 500 грн.
Ураховуючи положення частини третьої статті 141 ЦПК України, виходячи з того, що сума судових витрат, заявлених до відшкодування, відповідає умовам договору про надання правничої допомоги та підтверджена відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, колегія суддів дійшла висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн сплачені позивачем, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому є правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви позивача про стягнення витрат за надання правничої допомоги адвоката.
Аргументи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб`єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд, розглядаючи справу, оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
У суді апеляційної інстанції позивач та її представник заявили клопотання про стягнення з відповідач на користь позивача 1500 грн. витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги в апеляційному суді.
З матеріалів справи вбачається, що представник позивача Філіпович В. Є. діє на підставі ордера серії ВЛ від 065206 на представництво інтересів  ОСОБА_1  в Волинському апеляційному суді та Договору про надання правової допомоги № 14/02-21 від 12.02.2021.
У пункті 3.2 Договору № 14/02-21 від 12.02.2021 сторони погодили, що вартість надання правничої допомоги (гонорар), не залежить від результату, передбаченої даним договором складає 1500 грн. Вартість однієї години надання правничої допомоги визначена сторонами у розмірі 500 грн.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №14 від 12.02.2021  ОСОБА_1 сплатила на користь адвоката Філіповича В. Є. 1500 грн. відповідно до Договору № 14/02-21 від 12.02.2021.
З наданого розрахунку суми гонорару адвоката за надану правничу допомогу за договором про надання правничої допомоги № 14/02-21 від 12.02.2021, адвокат Філіпович В. Є. виконав такі роботи: укладення договору про надання професійної правничої допомоги із клієнтом, підготовка, складання та оформлення заяви/клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, вивчення апеляційної скарги - 1 год.; підготовка, складення та оформлення відзиву на апеляційну скаргу - 2 год.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, на підставі статті 141 ЦПК України апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  15000 гривень, понесених на надання професійної правничої допомоги в апеляційному суді. Апеляційний суд враховує ту обставину, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач та представник позивача заявляли клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн., цей відзив був надісланий для відому відповідачу та його представнику, що підтверджується квитанціями пошти. 
Наявні в матеріалах справи Договір № 14/02-21 від 12.02.2021 та розрахунок суми гонорару адвоката містять детальний опис послуг з кількістю витраченого часу та вартістю наданих послуг, а квитанцією до прибуткового касового ордера №14 від 12.02.2021  підтверджується оплата цих витрат. Тому зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн. є належним чином обґрунтованими, а покладення їх відшкодування на відповідача відповідає принципу розподілу судових витрат.
Відповідач та його представник не звертались до апеляційного суду з заявами про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не може з ініціювати питання про зменшення витрат на правову допомогу .
Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд - 
постановив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 подану його представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2020 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2020 року в даній справі залишити без змін. 
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 1 500 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий         
Судді: