ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/1002/20	Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О. 	
Провадження № 22-ц/817/234/21 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Храпак Н. М., 

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 595/1002/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року, ухваленого суддею Содоморою Р.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та утримання дружини, 

В С Т А Н О В И В:

       у липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання як дитини так і її. 
       В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, однак відповідач свого обов`язку не виконує, в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Крім того, оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, просила стягнути із відповідача аліменти на її утримання до досягненні дитиною трирічного віку. 
       Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року позов задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи із 14.07.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання, в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із 24.07.2020 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_1 840 грн. 80 коп. судового збору в дохід держави.
       В силу ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн., але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що він турбується про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, а також про матеріальне забезпечення, беручи також участь у додаткових витратах: купляє дитячий одяг, розвиваючі іграшки. 31.08.2020 року на адресу позивачки направлено 2000 грн., які остання відмовилася отримати; 07.11.2020 року направлено 3000 грн., які отримала.
       Також, ухвалюючи рішення в частині стягнення аліментів на утримання дружини, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог по справі, оскільки в прохальній частині позовної заяви така вимога не заявлялася та не надавалося жодних доказів на її підтвердження.
       Крім того, судом не взято до уваги, що при визначенні розміру аліментів на дружину не враховано понесені ним витрати на оренду житла, транспортного засобу, невиконаних кредитних зобов`язань, витрат на лікування та придбання одягу для дитини. 
       Представник ОСОБА_2 - адвокат Захарчук Ю.В. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що твердження апелянта про те, що він отримує зарплату не регулярно не відповідає дійсності, і це спростовується довідкою про заробітну плату з січня по вересень 2020 року включно. За вказаний період відповідач отримав 199313 грн., що свідчить про стабільний і регулярний дохід.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи..
       Відповідно до ст. 274 ЦПК України зазначена справа відноситься до малозначних.
       Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України.
       Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
       Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст. 367 ЦПК України).
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 10.11.2018 року в Івано-Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. 
       В шлюбі у них народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Івано-Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області). 
       Дитина проживає з позивачкою, що підтверджується довідкою № 323 від 23.06.2020 року, виданою Трибухівською сільською радою Бучацького району Тернопільської області.
       Згідно довідки № 1131/16-24 від 09.10.2020 року, виданою ДП «Виробниче об`єднання «Карпати», вбачається, що відповідач працює в ДП «Виробниче об`єднання «Карпати» на посаді інженера (з логістики) ІІ категорії. Дохід за період з 01.01.2020 року по 30.09.2020 року склав 199313,25 грн.
       Між сторонами відсутня домовленість про утримання дитини та сплату аліментів, що стало підставою для звернення позивачки до суду.
       Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
       Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними.
       Відповідно до роз`яснень, наданих у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду із відповідним позовом. 
       Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. (ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства").
       Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі і за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. ( ч. 3 ст. 181 СК України). 
       При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
       Колегія судді погоджується з тим, що суд першої інстанції встановивши, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за станом здоров`я може надавати матеріальну допомогу, має офіційне працевлаштування, дійшов аргументованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 14 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Визначений судом першої інстанції розмір щомісячних аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення інтересів дитини. 
       Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, щоб стягнення аліментів на утримання сина проводилось в розмірі 2000 грн щомісячно, оскільки це суперечить нормам ст. 184 СК України а також останній є працевлаштованим і має стабільний заробіток.
       Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів на її утримання до досягненню їх спільною дитиною трирічного віку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, в силу вимог ст. 76, 84 СК України, має право на утримання від батька дитини, який є працездатним і спроможним платити аліменти на її утримання, оскільки разом з нею проживає їх спільний син, якому не виповнилось трьох років, потребує матеріальної допомоги, не працює, бо перебуває у відпустці по догляду за дитиною.
        Достатнім та необхідним розміром утримання є 1/6 частина від заробітку (доходу) відповідача. 
       З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.
       Конституцією України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. 
       Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. 
       Згідно зі ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
       В силу того, що дитині на час розгляду справи виповнився один рік, відповідачка не має можливості працювати та забезпечувати себе та дитину. 
       Відповідач, в совою чергу, є особою працездатною, має можливість надавати допомогу синові та матері, які на теперішній час в силу обставин не можуть забезпечити себе всім необхідним. 
       Зважаючи на те, що у відповідача відсутні на утриманні інші особи, він є фізично здоровим, працездатного віку, належних і допустимих доказів неможливості надання утримання позивачці не надав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він має змогу надавати утримання матері свого сина, однак у меншому розміру, ніж визначено позивачкою.
       Наявність у відповідача заборгованості по кредиту, оренда нерухомого майна та транспортного засобу, жодним чином не позбавляють його обов`язку утримувати матір його малолітнього сина. 
       Також не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог по справі, так як в прохальній частині позовної заяви не містилась вимога щодо стягнення аліментів на утримання дружини та не надавалося жодних доказів на її підтвердження.
       Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її утримання аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку щомісячно і до досягнення сином ОСОБА_3 трирічного віку, починаючи від дня пред`явлення позовної заяви (а.с. 4). 
       Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.
       Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 4 січня 2021 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року підлягає поновленню. 
       Керуючись ст. ст. 19, 274, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, ч.3 ст. 389 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року - залишити без зміни.
       Поновити дію рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       Повний текст постанови складено 29 січня 2021 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк

Судді:                                                                        С.І. Дикун

                                                                               Н.М. Храпак