Справа № 464/5629/18                                Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р. 
Провадження № 22-ц/811/170/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
                                     головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                                     суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                               секретаря Жукровської Х.І.
                               з участю представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2  на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року в складі судді Мички Б.Р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення позики,-
встановила:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову покликався на те, що 20.04.2017 він та відповідач ОСОБА_2 уклали договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 366. Відповідно до вказаного договору позики відповідач ОСОБА_2 отримав у позику від нього гроші в сумі 15000 доларів США, що на момент укладення договору становило 401700 гривень з розрахунку 26,78 гривень за 1 долар США згідно з офіційним курсом долара США на день укладення угоди. В свою чергу, ОСОБА_2 зобов`язався повернути всю суму позики до 20 квітня 2021 року. 
Відповідно до укладеного договору позики згода на його укладення та на отримання позики надана дружиною відповідача ОСОБА_4 . Зважаючи на той факт, що дружина позичальника була присутня при укладенні договору позики, надавала письмову згоду на таке укладення, прагнула укладенню такого договору спільно із своїм чоловіком, отримувала позичені кошти, позивач вважає, що такі кошти були отриманні сім`єю та використані для цілей сім`ї, відтак відповідачі є солідарними боржниками перед ним по зобов`язаннях за договором позики від 20.04.2017. 
Враховуючи те, що він виконав умови договору позики від 20.04.2017 та надав кошти у позику, а позичальник ОСОБА_2 систематично не виконує обов`язок щодо погашення боргу частинами, як це передбачено умовами договору позики, заходи досудового врегулювання спору, які вживалися, є безрезультатними, звернувся до суду із вказаним позовом та просив достроково стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на його користь борг в сумі 421751 грн. 57 коп. та 4217 грн. 53 коп. судових витрат.
Оскаржуваним заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 20.04.2017 у розмірі 421751 гривень 57 копійок.
Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4217,52гривень судового збору.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2019 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по справі № 464/5629/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення позики залишено без задоволення.
Заочне рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2 , вважає незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому таке підлягає скасуванню.
В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не здобуто доказів та не встановлено, що кошти в сумі 15000 доларів США, одержані ним за договором позики, використані в інтересах сім`ї.
Звертає увагу, що для солідарної відповідальності жінки за боргами чоловіка недостатньо лише факту виникнення боргу, тобто отримання позики під час шлюбу, оскільки необхідно встановити, що позика або будь який інший правочин, з якого виникає борг чоловіка, був укладений ним в інтересах сім`ї. 
На переконання апелянта, у даній справі відсутні докази, що кошти отримані внаслідок позики, були витрачені чоловіком в інтересах сім`ї, тому солідарна відповідальність жінки за таким боргом неможлива.
Просить врахувати, що він з 2016 року не проживав з ОСОБА_4 як сім`я, не приймав участь у фінансовому та матеріальному забезпеченні сім`ї. 
Також, під час розгляду справи позивач укрив винесення аналогічного рішення за таким самим позовом до того ж відповідача у справі № 464/960/18, відтак при заборгованості станом на 09 лютого 2017 року в сумі 13000 доларів США за договором позики від 20 квітня 2017 року, позикодавець передає боржнику ще 15000 доларів США. 
Запевняє, що при підписанні договору позики кошти позичальник не отримував, а єдиною підставою укладення договору позики була взаємна згода сторін договору на переоформлення у встановленому законом порядку позики, яка мала місце раніше та була оформлена у формі розписки від 10 грудня 2016 року, за якою ОСОБА_2 отримав 13000 доларів США, а також сторони домовилися, що розмір процентів за користування коштами, пеня та неустойка за несвоєчасне повернення позики становитиме 2 тисячі доларів США, відтак сума заборгованості у новому договорі була прописана 15000 доларів США.
Про стягнення грошових коштів за розпискою від 10 грудня 2016 року ухвалено рішення суду від 05 вересня 2018 року у справі № 464/960/18, яке набрало законної сили і на виконання якого відкрито виконавче провадження про примусове стягнення коштів.
Просить скасувати заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а також представник останньої ОСОБА_5 , будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, представник ОСОБА_5 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її участю у Господарському суді Львівської області, проте доказів про виклик у вказаний суд не надала.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, а оскільки ОСОБА_4 була присутня при укладенні договору позики, надавала письмову згоду на таке укладення, прагнула укладенню такого договору позики спільно із своїм чоловіком ОСОБА_2 , отримувала позичені кошти, тому такі кошти були отримані сім`єю та використані для цілей сімї, отже, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є солідарними боржниками перед позивачем ОСОБА_3 по зобов`язаннях за договором позики від 20 квітня 2017 року.
Оскільки відповідачами не надано ні позивачу, ні суду відомостей про повернення позики та іншого розрахунку заборгованості, натомість розрахунок позивача не спростований, відомості про відсутність заборгованості не надані, суд прийшов висновку, що з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 слід стягнути на користь позивача ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 421751 гривень 57 копійок, а також судові витрати по справі.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Відповідно до   ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Судом встановлено, що 20 квітня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 366.
Відповідно до умов вказаного договору відповідач ОСОБА_2 отримав у власність від позивача ОСОБА_3 гроші в сумі 15000 доларів США, що на момент укладення договору становило 401700 гривень з розрахунку 26,78 гривен за 1 долар США згідно із офіційним курсом долара США на день укладення угоди, зобовязувався повернути всю суму позики до 20 квітня 2021 року (а.с. 4-5).
Згідно із підпункту б пункту 2 вказаного договору фактом отримання ОСОБА_2 коштів є факт підписання цього договору.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Згідно із підпунктом г) пункту 2 договору гроші погашаються виключно у доларах США щомісячно до двадцятого числа поточного місяця, з урахуванням робочих банківських та вихідних днів, в розмірі не меншому ніж 300 доларів США, перший платіж позичальник повинен здійснити до 01 серпня 2017 року.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з моменту укладення договору позики здійснив оплату повернення позики тільки один раз – 21 листопада 2017 року на суму 81,25 доларів США.
Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України в разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.
Звернувшись з позовними вимогами, позивач ОСОБА_3 зазначав, що позичальник ОСОБА_2 систематично не виконує обов`язок щодо погашення боргу частинами, як це передбачено умовами договору позики, заходи досудового врегулювання спору, які вживалися, є безрезультатними, звернувся до суду із вказаним позовом та просив достроково стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на його користь борг в сумі 421751 грн. 57 коп.
Поряд з цим, заперечуючи позовні вимоги та оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що при підписанні договору позики кошти позичальник не отримував, а єдиною підставою укладення договору позики була взаємна згода сторін договору на переоформлення у встановленому законом порядку позики, яка мала місце раніше та була оформлена у формі розписки від 10 грудня 2016 року, за якою ОСОБА_2 отримав 13000 доларів США, а також сторони домовилися, що розмір процентів за користування коштами, пеня та неустойка за несвоєчасне повернення позики становитиме 2 тисячі доларів США, відтак сума заборгованості у новому договорі була прописана 15000 доларів США.
З долученої до апеляційної скарги копії рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 вересня 2018 року по справі № 464/960/18 встановлено, що вказаним рішенням задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення позики, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг на загальну суму 977 093,80 грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 8 810 грн. 80 коп.
По вказаній цивільній справі судом встановлено, що 10 грудня 2016 року ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 13 000,00 доларів США на строк 60 (шістдесят) календарних днів. Вказана позика складалась з грошових коштів в іноземній валюті – доларах США. Також, відповідач отримав у позику від позивача 14 квітня 2017 року грошові кошти у сумі 21 000,00 доларів США на терміном до 31 грудня 2017 року. Вказана позика складалась з грошових коштів в іноземній валюті – доларах США.
У рішенні зазначено, що договором позики не передбачено нарахування відсотків, відтак судом проведено нарахування 3% річних від простроченої суми, що сумарно становить 13196,64 грн.
Відтак, доводи апелянта про те, що сума позики 15000 доларів США у новому договорі складається з 13000 доларів США, отриманих згідно із розпискою від 10 грудня 2016 року, а також 2000 доларів США процентів за користування коштами, пеня та неустойка за несвоєчасне повернення позики, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки такі умови не передбачені договором позики від 10 грудня 2016 року, а також про вказане не відображено у рішенні Сихівського районного суду м. Львова від 05 вересня 2018 року.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, який відповідач ОСОБА_2 , як позичальник не повертає, тому вимога про стягнення коштів в сумі 421751 гривень 57 копійок, що еквівалентно 14918,75 доларів США, (15000 - 81,25)є обґрунтованою, а висновки суду першої інстанції з цього приводу законними.
Що стосується доводів апелянта про те, що кошти в сумі 15000 доларів США, одержані ним за договором позики, використані не в інтересах сім`ї, колегія суддів звертає увагу на таке.
У постанові від 30 червня 2020 року по справі № 638/18231/15-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження    № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК Україн).
За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Відтак, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
З матеріалів справи встановлено, що дружина позичальника ОСОБА_4 була присутня при укладенні договору позики, надавала письмову згоду на таке укладення у формі заяви, справжність на якій засвідчено 20 квітня 2017 року приватним нотаріусом Візняк О.О., прагнула укладенню такого договору позики спільно із своїм чоловіком ОСОБА_2 , отримувала позичені кошти, тому такі кошти були отримані сім`єю та використані для цілей сім`ї, відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є солідарними боржниками перед позивачем ОСОБА_3 по зобов`язаннях за договором позики від 20 квітня 2017 року.
Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 грудня 2018 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 03 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк