УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/1414/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 82 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Микитюк О.Ю., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Пеклін Л.О.
у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи в м.Житомирі апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М.
у цивільній справі №278/1414/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, -
в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. З урахуванням уточнюючої позовної заяви просив постановити рішення, яким визнати недійсним договір про надання банківських послуг №б/н від 04.09.2012 (на обслуговування кредитної картки), який укладений між ним та АТ КБ «Приватбанк» 04 вересня 2012 року. В обґрунтування поданого позову зазначав, що 04 вересня 2012 року він підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначив, що бажає оформити на своє ім`я зарплатну картку. Проте, інші графи, у тому числі й графа про бажаний кредитний ліміт, залишилися незаповненими. Разом з тим, відповідач у березні 2019 року звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором, у задоволенні якого було відмовлено у зв`язку з недотриманням письмової форми договору. 
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
У поданій апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить змінити мотивувальну частину вказаного рішення суду в частині відмови, виклавши її в іншій редакції «в задоволенні позову відмовити за безпідставністю» та застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору про надання банківських послуг від 04.09.2012 року. На думку апелянта, невірне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи призвело до помилкового та незаконного висновку суду. Зокрема вказує, що договір від 04.09.2012 року укладений з додержанням вимог письмової форми. Належних доказів, що підпис в анкеті-заяви від 04.09.2012 року належить не ОСОБА_1 , а іншій особі, матеріали справи не містять. Отримання кредитної картки позивачем відбулося саме на підставі підписаної анкети-заяви від 04.09.2012 року. Так договір виконаний з боку Банку, зокрема, позивачу відкрито картковий рахунок надано картку з кредитним лімітом в розмірі 300,00 грн., який було збільшено до 15000,00 грн. Доведеність факту отримання позивачем кредитної картки із встановленим на ній кредитним лімітом, активація картки, активне користування нею, у тому числі після збільшення кредитного ліміту, в сукупності є свідченням наявності між сторонами кредитних договірних зобов`язань. Договір частково виконувався ОСОБА_1 , оскільки заборгованість ним частково сплачувалась. Крім того зазначає, що відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оскільки кредитний договір укладено 04.09.2012 року, то 04.09.2015 року закінчився строк позовної давності для звернення до суду з зазначеною вимогою. Аналогічних висновків щодо початку перебігу позовної давності до вимог про визнання договору недійсним дійшов і Верховний Суд у постановах від 17.10.2018 у справі №643/14830/16-ц, від 10.07.2019 року у справі №311/771/16-ц. 
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення необґрунтованого і незаконного рішення. Зазначає, що відповідно до п.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсним. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в обману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Проте суд цих обставин не врахував.
Розгляд справи Житомирським апеляційним судом проведено згідно положень ч.1 ст.369 ЦПК України.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що у березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором від 04 вересня 2012 року, у задоволенні якого постановою Житомирського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року у справі №278/731/19 відмовлено (а.с. 8-12).
В обґрунтування відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 Житомирський апеляційний суд, поміж іншого, зазначив наступне:
«Із матеріалів справи вбачається і відповідачем не заперечується та обставина, що ним 04 вересня 2012 року підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
У анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я зарплатну картку. Інші опції залишилися не заповненими, у тому числі опція - платіжна картка кредитна «Універсальна». Не заповнена й графа - бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна». Одночасно із цим у анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден із тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Окрім того, зазначається, що клієнт ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Має місце у заяві й застереження про те, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.
Отже, у заяві позичальника від 04 вересня 2012 року відсутній кредитний ліміт, тобто тіло кредиту, а також у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту стягнути пеню за прострочене зобов`язання, пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 вересня 2012 року, послався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви містили умови щодо сплати неустойки (пені, штрафу) саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а суд першої інстанції, стягуючи тіло та пеню за прострочене зобов`язання, ґрунтував своє рішення на припущеннях.
Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи і Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про кредитний ліміт, пені та штраф, витяги з Тарифів і з Умов та Правил не можна вважати складовою частиною спірного договору, оскільки вони не підписані відповідачем та останнім не визнаються. Отже, недодержання письмової форми для кредитного ліміту, пені та штрафу, не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та з Умов і Правил, як невід`ємну складову частину змісту договору...”
 Згідно з ч.5 ст.82 ЦПК обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 
Тобто, судом в іншій справі вже встановлено, що у оспорюваному договорі не заповнено опції, що стосуються платіжної картки кредитної «Універсальна».
Із змісту позовної заяви в даній справи вбачається, що в обгрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що оспорюваний договір є недійсним в цілому, оскільки укладений внаслідок обману та на підставі ст.11,п.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір укладений без додержання письмової форми, а тому є нікчемним.
Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
Так, згідно з частиною першою ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК Українита статтями 11,19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач зобов`язаний довести правову та фактичні підстави своїх позовних вимог.
Разом з тим, доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем не надано.
Крім того, вимоги позивача спростовуються матеріалами справи.
Так, згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
В даному випадку судом достеменно встановлено, що 04 вересня 2012 року позивачем підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Сам позивач цієї обставини не заперечує. У анкеті-заяві також зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до Банку, оскільки виявив бажання оформити на своє ім`я зарплатну картку
При цьому незаповнення певної частини договору, не може свідчити про його неукладення в цілому або про недійсність всього договору. 
Доводи позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки під час розгляду справи судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому.
За наведених обставин та відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову в позові з інших підстав.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задоволити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2020 року скасувати. Ухвалити нове рішення – про відмову у позові з інших підстав. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом 30 днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: