ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/991/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Прокопчук Т.С.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О., 
за участю:
          представника позивача: Іванової В.М.,
          представника відповідача: Шукайло О.І.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро  апеляційну скаргу ОСОБА_1         
на рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду   від 18 вересня 2020 року, (суддя суду першої інстанції Конєва С.О.), прийняте у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро, в адміністративній справі №160/991/20   за позовом ОСОБА_1 до  Державної екологічної інспекції України, ТВО Голови Державної екологічної інспекції України Фірсова Єгора Павловича, третя особа на стороні позивача: Національне агентство з питань запобігання корупції про скасування наказів №4 від 11.01.2020 року про визнання  протиправними дій, - 
в с т а н о в и в :
          24 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати наказ  ДЕІ №4 від 11 січня 2020 року “Про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 ” таким, що порушує право викривача корупційного правопорушення  на проходження державної служби та трудові права позивача на час прийняття та дії оскаржуваного наказу;
- визнати дії Відповідача-2 з винесення наказу №4 від 11.01.2020 року “Про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 ” протиправними в частині порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” щодо захисту прав викривача та в частині порушення трудових прав викривача, гарантованих статтею 53-4 Закону України “Про запобігання корупції”.
Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач проходить державну службу на посаді начальника Державної Азовської морської екологічної інспекції - головного  державного інспектора з охорони навколишнього природоохоронного середовища Азовського моря Держінспекції України з 27.12.2011р. Листом Національного агентства з питань запобігання корупції (далі – НАЗК) від 22.03.2019р. відповідач-1 був повідомлений про те, що позивач є викривачем та на нього розповсюджуються вимоги абз.1 ч.3 ст.53 Закону України “Про запобігання корупції”, зокрема, його не може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи звільнено з посади. 24.12.2019р. за наказом №361 стосовно позивача було порушене дисциплінарне провадження термін тривалості якого минув 07.01.2020р., однак лише 17.01.2020р. позивача було ознайомлено із оспорюваним наказом №4 від 11.01.2020р. за яким строк дисциплінарного провадження стосовно позивача було продовжено до 22.01.2020р. Позивач вважає, що наведений наказ №4 від 11.01.2020р. є  незаконним і необґрунтованим, оскільки з 08.01.2020р. по 16.01.2020р. його трудові права і його право на проходження державної служби  відповідачем-1 безпідставно порушувалися, що, на думку позивача, свідчить про те, що оспорюваний наказ винесений з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також і доведений до відома позивача з порушенням процесуальних строків,  а тому, на думку позивача, такий наказ підлягає  скасуванню. Додатково, в уточненому позові від 08.07.2020р., позивач посилається і на те, що наказом від 24.12.2019р. №438-о його було відсторонено від виконання посадових обов`язків з 26.12.2019р., у мотивувальній частині оскаржуваного наказу  №4 від 11.01.2020р. не зазначено жодної “потреби” чи іншої підстави (чи привід) для його винесення щодо продовження строку дисциплінарного провадження з 08.01.2020р., що передбачено нормами п.5 Порядку №1039, також і строк відсторонення його від виконання обов`язків за  посадою не було продовжено, а тому, на думку позивача, у період з 08.01.2020р. по 16.01.2020р. трудові права викривача корупційного правопорушення і право позивача на проходження державної служби безпідставно порушувалися відповідачем. Після отримання відповідачем листа з НАЗК  та повідомлення позивача про порушення відповідачем вимог антикорупційного законодавства відносно позивача відкривалися дисциплінарні провадження у 2018р. та впродовж  2019р., що свідчить про те, що з боку керівництва ДЕІ вчинялися у такий спосіб дії щодо жорсткої травлі позивача всупереч вимогам ст.53-4 Закону України “Про запобігання корупції”. Окрім того, позивач вказує на те, що на дату звернення до суду його не ознайомили з висновком щодо розгляду дисциплінарного провадження, відкритого 24.12.2019р., а з 23.01.2020р. відкрили нове дисциплінарне провадження з відстороненням від виконання посадових обов`язків, внаслідок чого він був позбавлений заробітної плати, оскаржуваний наказ на теперішній час є скасованим відповідачем, проте, позивач не допущений до виконання своїх посадових обов`язків та реалізації владних повноважень, а тому  позивач вважає, що оскаржуваний наказ на час його прийняття та періоду дії був дискримінаційним та таким, що порушує передбачені ст.ст.2,2-1 КЗпП України і ст.53-4 Закону України “Про запобігання корупції” його трудові права, як особи, яка знаходилася у трудових відносинах з відповідачем та викривача корупційного правопорушення, оскільки внаслідок відсторонення від виконання посадових обов`язків на підставі оскаржуваного наказу позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право на працю. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована доводами адміністративного позову, також, позивач зазначає, що його відсторонення від посади, як і продовження без достатніх правових підстав дисциплінарного провадження щодо нього, однозначно не є позитивним заходом впливу на нього як на викривача корупційного правопорушення, і однозначно створює загрозу застосування інших негативних заходів впливу на нього. Виносячи оскаржуваний наказ, відповідачі порушили вимоги норм матеріального права про захист прав викривачів, у зв`язку з чим, наявними є підстави для скасування наказу та визнання протиправними дій.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Згідно копії наказу Державної екологічної інспекції України №118-о від 27.12.2011р. ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Державної Азовської морської екологічної інспекції – Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Азовського моря Держекоінспекції України (а.с.8 том 1).
24.12.2019р. за зверненням завідувача сектору правового забезпечення Державної Азовської морської екологічної інспекції України ОСОБА_2 відповідачем-1 було прийнято наказ за №361 “Про порушення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 ” на підставі ст.ст.68,69,71 та 73 Закону України “Про державну службу”, що підтверджується його копією (а.с.27,29,67-68-зворот том 1).
11.01.2020р. відповідачем-1 на підставі абз.2 п.5 Порядку №1039 було прийнято наказ №4 “Про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 ” за п.1 якого строк здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 продовжено до 22.01.2020р., що підтверджується копією наведеного наказу, наявного у справі (а.с.7,68 том 1).
Позивач не погоджується із вищенаведеним оспорюваним наказом №4 від 11.01.2020р., а також і з діями відповідача-2 по його винесенню, звернувся до суду із позовом, в якому  просить визнати оскаржуваний наказ таким, що порушує право викривача корупційного правопорушення на проходження державної служби та трудові права позивача на час прийняття та дії оскаржуваного наказу, а  також визнати дії відповідача-2 по його винесенню протиправними в частині порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” щодо захисту прав викривача та в частині порушення трудових прав викривача, гарантованих статтею 53-4 Закону України “Про запобігання корупції”.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку відповідно до ч.4 ст. 72 Закону №889, а тому наведені правові норми та встановлені судом обставини щодо закриття дисциплінарного провадження стосовно позивача, порушеного 24.12.2019 року спростовують доводи позивача про порушення його трудових прав та позбавлення його права на отримання заробітної плати саме за оспорюваним наказом №4 від 11.01.2020 року про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження.  
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України “Про державну службу”.
Відповідно до ст. 68 Закону України “Про державну службу”, дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення.
Дисциплінарні стягнення накладаються (застосовуються): 1) на державних службовців, які займають посади державної служби категорії "А": зауваження - суб`єктом призначення; інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення з урахуванням пропозиції Комісії; 2) на державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В": зауваження - суб`єктом призначення;інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення за поданням дисциплінарної комісії.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 69 Закону України “Про державну службу”, для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ (далі - дисциплінарна комісія).
Дисциплінарною комісією стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії "А", є Комісія.
Дисциплінарну комісію стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", утворює керівник державної служби у кожному державному органі.
Приписами частин 9-11 статті 69 Закону України “Про державну службу” визначено, що дисциплінарна комісія розглядає дисциплінарну справу державного службовця, сформовану в установленому цим Законом порядку.
Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.
Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 71 Закону України “Про державну службу”, з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування.
У разі невиконання або неналежного виконання посадових обов`язків державним службовцем, перевищення повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну шкоду фізичній чи юридичній особі, державі або територіальній громаді, службове розслідування проводиться обов`язково.
Службове розслідування стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорії "А", проводиться центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, а стосовно державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", - дисциплінарною комісією у державному органі.
Тривалість службового розслідування не може перевищувати один місяць. За потреби зазначений строк може бути продовжений суб`єктом призначення, але не більш як до двох місяців.
Згідно до ч.ч. 1-3 ст. 73 Закону України “Про державну службу”, з метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення дисциплінарною комісією ступеня вини, характеру і тяжкості цього дисциплінарного проступку Комісією, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа.
Дисциплінарна справа повинна містити: 1) дату і місце її формування; 2) підстави для відкриття дисциплінарного провадження; 3) характеристику державного службовця, складену його безпосереднім керівником, та інші відомості, що характеризують державного службовця; 4) відомості щодо наявності чи відсутності дисциплінарних стягнень; 5) інформаційну довідку з викладенням обставин щодо вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку; 6) пояснення державного службовця щодо обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; 7) пояснення безпосереднього керівника державного службовця з приводу обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; 8) пояснення інших осіб, яким відомі обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; 9) належним чином завірені копії документів і матеріалів, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 10) відомості про причини і умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, на підставі яких з державного службовця знімають звинувачення; 11) висновок за результатами службового розслідування (у разі його проведення); 12) висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності; 13) опис матеріалів, які містяться в дисциплінарній справі.
Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиції Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України “Про державну службу”, дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби.
Приписами ст. 78 Закону України “Про державну службу” визначено, що рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено державними службовцями категорії "А" до суду, а категорій "Б" і "В" - до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, або до суду.
Скарга подається протягом 10 календарних днів після одержання державним службовцем копії наказу (розпорядження) про накладення дисциплінарного стягнення.
Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що недотримання державним службовцем службової дисципліни має наслідком вчинення ним дисциплінарного проступку та можливості подальшого притягнення його до дисциплінарної відповідальності. При цьому, обставини дисциплінарного проступку мають встановлюватись під час службового розслідування та оформлюватись відповідним рішенням.
Поряд з вказаним, відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Стосовно “порушеного права”, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття “охоронюваний законом інтерес”. Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що “поняття “охоронюваний законом інтерес” означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.
Як вбачається зі змісту спірних правовідносин, предметом судового розгляду є питання правомірності наказів відповідача про порушення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_1 .
З цього приводу колегія суддів акцентує увагу на тому, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.
Таким чином, підставами для визнання протиправними актів суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких рішень протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Разом з тим, винесення наказів про порушення дисциплінарного провадження - це відповідні процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, якими розпочинається дисциплінарне провадження, а тому їх правомірність має бути предметом оцінки суду при розгляді справи про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого за результатами такого дисциплінарного провадження.
За загальним правилом, кожна особа, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.
Із наданих учасниками справи документів судом встановлено, що позивачем оспорюється наказ  ДЕІ України №4 від 11.01.2020р. “Про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно ОСОБА_3 ” за п.1 якого продовжено здійснення дисциплінарного провадження відносно позивача порушеного за наказом №361 від 24.12.2019р. до 22.01.2020р. (а.с.4,68 том 1).
При цьому, у ході судового розгляду справи позивач жодних доказів, які б свідчили про  порушення будь-яких прав та інтересів позивача за наслідками  вчинення відповідачами-1,2 дій по прийняттю вищенаведеного наказу №4 від 11.01.2020р. суду не надав в порушення вимог ст.ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що безпідставними та необґрунтованими є доводи позивача про порушення трудових прав позивача, у тому числі як і викривача корупційного правопорушення, та доводи про те, що позивач був позбавлений  можливості реалізувати своє право на працю, оскільки жодних доказів на підтвердження наведеного суду не надано, а навпаки, спростовано самим позивачем, який пояснив, що він не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, він не був звільнений із займаної посади, а у січні 2020 року працював, а також і на момент розгляду даної справи   проходить державну службу на цій же посаді у позивача, окрім того, сам позивач підтвердив факт того, що оспорюваний наказ №4 від 11.01.2020р. є скасованим відповідачем-1, а дисциплінарне провадження було закрито ще 06.02.2020р., що також підтверджується і копією наказу №28 “Про закриття дисциплінарного провадження стосовно ОСОБА_1 ”  порушеного за наказом №361 від 24.12.2019р. (а.с.69 том 1).
Суд апеляційної істанції зазначає, що у  разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку відповідно до вимог ч.4 ст.72 Закону №889, а тому необґрунтованими є доводи позивача про порушення його трудових прав та позбавлення його  права на отримання заробітної плати.
Доводи позивача з приводу того, що на нього як викривача розповсюджуються вимоги абз.1 ч.3 ст.53 Закону України “Про запобігання корупції”, а  тому він не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності чи звільнений з посади суд апеляційної інстанції вважає також необгрунтованими, оскільки, набуття ОСОБА_1 статусу викривача не може свідчити про  неможливість  взагалі порушення щодо нього дисциплінарного провадження як державного службовця, та в свою чергу, в порушення вимог ст. 77 КАС України, не було доведено, що позивач зазнав необґрунтованих негативних наслідків з тих підстав, що він має статус викривача.
Як правильно зазначено судом першої інстанції,  за приписами пункту 2 ч.1 статті 1 наведеного Закону, встановлено, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Статтею 6 Закону України “Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні” передбачено, що  відповідно до    Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.
Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені    статтею 5    цього Закону, забороняються.
Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, зокрема, особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Таким чином, згідно з аналізом наведених норм, можна дійти висновку, що особливі вимоги, передбачені Законом №889, щодо реалізації окремих прав осіб, зокрема, і при притягненні до дисциплінарної відповідальності посадових осіб при проходженні державної служби не вважаються дискримінацією.
Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2,26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (статті 14, статті 1 Протоколу №12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.
У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах “Карсон та інші проти Сполученого Королівства”, “Кьєльдсен, буск Мадсен і Педерсен проти Данії”). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія “інші ознаки” поширюється винятково на такі ознаки, які за своєю природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі “Петерка проти Чеської Республіки”).
Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.
Відповідна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 05.03.2019р. у справі №686/1858/15-а, яка є обов`язковою у застосуванні адміністративним судом, виходячи з вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом при розгляді даної справи не встановлено будь-яких фактів дискримінації стосовно позивача за певною персональною ознакою з урахуванням того, що позивач є державним службовцем, як і інші державні службовці, на нього також розповсюджуються вимоги вищенаведеного Закону №889, як і до інших державних службовців, при цьому,  будь-яких виключень щодо заборони  з приводу порушення дисциплінарного провадження щодо конкретних державних службовців норми Закону №889 не містять.
Таким чином,  судом не встановлено, а позивачем не підтверджено факту його  дискримінації при прийнятті відповідачем-1 оспорюваного наказу №4 від 11.01.2020р. про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження відносно позивача.
Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2019р. у справі №815/2074/18, на застосуванні якої наполягав представник позивача у судовому засіданні, виходячи з того, що як вбачається  із аналізу  змісту наведеної правової позиції вона стосувалася саме визнання протиправним та скасування наказу про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, тоді як предметом спору у даних правовідносинах є зовсім інший наказ (про продовження строку здійснення дисциплінарного провадження), що не є подібними правовідносинами, оскільки, у даному випадку, позивача не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за оспорюваним наказом, тому  наведена правова позиція не підлягає застосуванню у даних правовідносинах у спосіб, визначений ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а підстави для  зміни або скасування рішення суду  – відсутні. 
Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року в адміністративній справі №160/991/20 – залишити без змін.
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
          Постанова в повному обсязі складена 09.03.2021 року. 

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук